П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/1668/25

Провадження № 22-ц/4815/857/25

Головуючий у Костопільському районному суді

Рівненської області: суддя Снітчук Р.М.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

повним текстом поза судовим засіданням

25 квітня 2025 року в м. Костопіль Рівненського

району Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача ОСОБА_3 ;

відповідача адвокат Середа Оксана Валеріївна;

за участі: учасники справи і їх представники в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Середи Оксани Валеріївни на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 179 567,17 гривень неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

До відкриття провадження позивачем також подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належні відповідачу частки житлового будинку та частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 із забороною їх відчуження.

Обґрунтовуючи необхідність здійснення такого процесуального заходу, ОСОБА_1 посилалася на те, що на її користь з відповідача стягуються аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заборгованість зі сплати аліментів у межах виконавчого провадження щодо виконання відповідного виконавчого документа становить 179 567,17 гривень. Тому, на її переконання, з огляду на невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, а також заявлену до стягнення суму пені та боргу існує реальна загроза відчуження ним належного нерухомого майна, що може призвести до невиконання або утруднення виконання рішення суду по суті спору.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на частки житлового будинку та частки земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0013, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_1 , належних на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , із забороною їх відчуження.

На судове рішення представником ОСОБА_2 адвокатом Середою О.В. подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності встановлених судом обставин, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом попередньої інстанції того, що згідно з процесуальним законодавством та усталеною судовою практикою забезпечення позову повинно бути обґрунтованим, співмірним і спрямованим на реальний захист прав позивача за наявності реальної загрози невиконання рішення та для недопущення порушення балансу інтересів сторін. Проте у заяві про забезпечення позову вказувалося лише про наявність боргу за аліментами та заявлену до стягнення пеню у розмірі по 179 567,17 гривень. При цьому документів, які б підтверджували вартість предмета забезпечення, ОСОБА_1 надано не було.

Між тим, заборгованість зі сплати аліментів відповідач уже погасив, а як ним з`ясовано, вартість нерухомого майна, на яке накладено арешт, становить 537 760,73 гривень. Тобто його вартість приблизно втричі перевищує ціну позову.

З наведених спонукань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У поданому відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Ковальчук С.Л., вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача зазначав про те, що всупереч аргументам автора апеляційної скарги судом при вжитті заходу забезпечення позову було дотримано всіх необхідних для вирішення такого питання засад цивільного судочинства і наявних правових позицій Верховного Суду, які підтверджують доцільність заходу.

Разом з тим відповідачем не спростовано наявності відповідних ризиків та неспівмірності заходу. Так, визнано лише погашення боргу за аліментами, але це здійснено після пред`явлення позову та постановлення оскаржуваної ухвали.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначене нерухоме майно може ускладнити ефективний захист позивачем своїх суб`єктивних юридичних прав, істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Правилами ст. 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки це є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір (постанови Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 та від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

Разом з тим забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками даного судового процесу.

Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій у разі задоволення позову може бути ускладнено чи стане неможливим виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Тобто підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом залежно до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Фундаментними критеріями, які формують висновок про наявність дійсних підстав для забезпечення позову, є логічний та юридичний аналіз обставин справи, на які посилається позивач, та доводи заяви про забезпечення позову. Процесуальні норми лише вказують на порядок вчинення дій.

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано зробив висновок про наявність передбачених законом підстав для задоволення заяви про забезпечення позову .

Щодо тверджень про неспівмірність вжитого заходу, то необхідно розуміти, що поняття самої співмірності передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду і майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Проте жодних можливих негативних наслідків, які могли б статися з нерухомим майном або інших обставин, які б зашкодили відповідачу під час дії обтяження, наведено не було, а матеріали справи їх не містять.

Вжитий судом захід лише тимчасово обмежує права ОСОБА_2 щодо розпорядження нерухомим майном, але такі заходи не перешкоджають здійсненню права користування та володіння ним, в той час як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості і адекватності та запобігатиме зміні правового статусу нерухомого майна.

Тому аргументи заявника та наведені нею обставини, які, на її переконання, мають значення для вирішення питання, не спростовують правильності судового рішення, зводяться до переоцінки і суб`єктивної незгоди з вжитим заходом.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове вирішення заяви про забезпечення позову апеляційним судом здобуто не було.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, колегія суддів бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при її постановленні.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Середи Оксани Валеріївни залишити без задоволення, а ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 15.07.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С. Шимків