КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валерійовича, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс», ОСОБА_2 , про визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності, за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року в складі судді Притули Н. Г.,

встановив:

24.03.2025 приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д. В. звернувся до суду з вказаним поданням про визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності.

Подання мотивовано тим, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа №761/10121/14-ц від 22.10.2015, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованості за кредитним договором:

№113/1/13-KL від 19.04.2013 року у розмірі: заборгованість за кредитом - 60 063 620 грн, відсотки за користування кредитом - 3 245 139,28 грн, пеня - 316 726,68 грн, що разом складає 63 625 485, 96 грн;

№83/1/13-KL від 29.03.2013 року у розмірі: заборгованість за кредитом - 15 000 000 грн, відсотки за користування кредитом - 1 458 037,36 грн, пеня - 425 811, 39 грн, що разом складає 16 883 848, 75 грн,

а також про стягнення з ОСОБА_1 та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ла Лана» на користь ПАТ «Златобанк» в рівних частинах судові витрати у розмірі 3 654,00 грн, тобто по 1 827,00 грн з кожного.

Під час здійснення заходів з розшуку майна боржника ОСОБА_1 стало відомо, що, що 29 травня 1976 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Зазначений шлюб не розірвано.

Під час перебування у шлюбі з боржником його дружина ОСОБА_2 набула у власність:

- земельну ділянку, кадастровий номер :05:013:0072, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки, серія та номер: 1421, виданий : 16.08.2019, видавник : приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко М. О. ;

- житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки, серія та номер: 1421, виданий : 16.08.2019, видавник : приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко М. О.

Враховуючи відсутність іншого майна, на яке можливо звернути стягнення, приватний виконавець Ляпін Д. В. просив визначити частку майна боржника у земельній ділянці та житловому будинку, яка є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року подання залишено без розгляду.

Ухвалу мотивовано тим, що у цій справі виник спір щодо належності майна боржнику та його дружині на праві спільної сумісної власності, а стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. Суд вказав, що такий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, провадження №14-31цс21.

04.06.2025 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Д. В. через систему "Електронний суд" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким подання задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу.

Верховний Суд в постанові від 04 березня 2021 року в справі № 343/1294/18 зазначив, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Таким чином в даному випадку діє презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя, а тому суд першої інстанції помилково дійшов думки про наявність у даній справі спору про право.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII(далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ляпіна Д. В. перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 761/10121/14-ц від 22.10.2015, виданого Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» заборгованості за кредитним договором: №113/1/13-KL від 19.04.2013 року у розмірі: заборгованість за кредитом - 60 063 620 грн, відсотки за користування кредитом - 3 245 139,28 грн, пеня - 316 726,68 грн, що разом складає 63 625 485, 96 грн; №83/1/13-KL від 29.03.2013 року у розмірі: заборгованість за кредитом - 15 000 000 грн, відсотки за користування кредитом - 1 458 037,36 грн, пеня - 425 811, 39 грн, що разом складає 16 883 848, 75 грн, а також про стягнення з ОСОБА_1 та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ла Лана» на користь ПАТ «Златобанк» в рівних частинах судові витрати у розмірі 3 654,00 грн, тобто по 1 827,00 грн з кожного.

Станом на час звернення до суду з даним поданням борг не сплачений, боржник не вживає жодних заходів для сплати боргу.

Боржник ОСОБА_1 з 29 травня 1976 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, земельну ділянку кадастровий номер :05:013:0072 та житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за дружиною боржника - ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 16.08.2019, видавник: приватний нотаріус Косенко М. О.

Заперечуючи проти вказаного подання, ОСОБА_2 у відзиві від 12.05.2025 посилалась на те, що земельна ділянка, кадастровий номер :05:013:0072, та житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є її особистою приватною власністю, оскільки придбано за рахунок власних коштів, які були набуті від продажу приватизованою нею квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , а також коштів, які знаходились на депозитному рахунку в ПАТ КБ "Надра".

Боржник ОСОБА_1 у відзиві від 18.04.2025 зазначив, що земельна ділянка, кадастровий номер :05:013:0072, та житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки придбані нею хоча і під час шлюбу, проте за особисті кошти, а тому поділу не підлягає.

Вказані обставини свідчать про існування спору про право.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання до суду своїх доказів та аргументів. На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження.

Розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієвої, реальної можливості надання до суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції за наявності спору про право.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) дійшла висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом у порядку позовного провадження.

Отже, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, то звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України (постанова Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 2-9881/02 (провадження № 61-8539св21)).

У справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає. Стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.

У справі, що переглядається, підставою звернення приватного виконавця до суду із поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та, на переконання приватного виконавця, є необхідність у виділенні частки майна боржника, яким він володіє спільно з іншою особою. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі, частку боржника в цьому майні не визначено.

Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження.

Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України).

Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Оскільки виконавець може звертатися з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від волі боржника чи навіть всупереч такій волі, та враховуючи, що процесуальний кодекс не містить вичерпного регулювання участі виконавця у позовному провадженні, підлягають застосуванню правила частин третьої, четвертої статті 57 ЦПК України: зменшення розміру позовних вимог, зміна предмета або підстави позову, укладення мирової угоди, відмова від апеляційної або касаційної скарги, заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими або виключними обставинами можлива лише за письмовою згодою виконавця; якщо боржник не підтримує заявлених позовних вимог, то це не є підставою для залишення подання без розгляду; відмова боржника від позову, подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє виконавця права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.

Якщо виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові виснувала, якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. Такий висновок узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) про залишення позову без розгляду.

Отже, у цій справі наявний спір про право. Такий спір вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Апеляційний суд роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми СК України, які регулюють режим спільної сумісної власності подружжя, не спростовують правильного по суті вирішення подання висновків суду, а тому апеляційний суд їх відхиляє.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному суді, а тому відхиляються як безпідставні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких підстав колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук