Справа № 638/5333/25
Провадження № 2/638/3997/25
14 липня 2025 року м. Харків
Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Щепіхіної В. В.,
за участю секретаря судового засідання Луценка Д. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Десятерик Вікторія Василівна, звернувся до суду з позовом до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок під літ. «А-1» з прибудовою під літ. «а», прибудовою під літ. «а1» та тамбуром під літ. «а2» (загальна площа 63,4 кв.м, житлова площа 44,4 кв.м) з прилеглими господарсько побутовими будівлями та спорудами, а саме: сарай під літ. «Б» з тамбуром під літ. «б» погріб під літ. «В»», вбиральня під літ «Г», сарай під літ. «Е» та «Ж», паркан під «№1», ворота під «№2», що розташований на земельній ділянці, належній Ізюмській міській територіальній громаді Ізюмського району Харківської області, і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.03.2025 року зазначену позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невідповідністю ст. 175 ЦПК України. Позивачу надано строк для усунення недоліків.
07.04.2025 року від представника позивача до суду надійшла заява, відповідно до якої остання усунула всі недоліки зазначені в ухвалі Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.03.2025 року.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харковавід 11.04.2025 року по справі було відкрито провадження у справі та прийнято рішення про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харковавід 08.05.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.
Позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Десятерик В. В., у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача.
У підготовче судове засідання відповідач, Ізюмська міська рада Харківської області, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, не повідомив суд про причини неявки.
Оскільки позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, а відповідач по справи був належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи, не з`явився до суду та не повідомив про поважність такої неявки, суд постановив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Згідно зі ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, доходить висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити з таких підстав.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 25.05.2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 25.05.2022 року складено відповідний актовий запис № 1136.
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харкіської області Мірошниченко О. М. та зареєстрованого в реєстрі за № 192, померлій ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з відповідними господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок зазначений в плані під літ. «А-1», житлова площа 44,4 кв.м, загальна площа 63,4 кв.м. Опис об`єкта: сарай літ. «Б», тамбур літ. «б», погріб літ. «В»», вбиральня літ «Г», сарай літ. «Е», сарай літ. «Ж», паркан під № 1, ворота № 2.
Таким чином, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належний їй житловий будинок з відповідними господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 26.04.1994 року, відповідно до якого ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що відділом реєстрації актів громадянського стану у м. Ізюмі Харківської області 26.04.1994 року зроблено відповідний запис за № 193. Батьком вказаний ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_2
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.05.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Ізюмської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено. Визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , додатковий строк тривалістю у три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистова С. Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з прилеглими господарсько-побутовими будівлями, що розташований на земельній ділянці, належній Ізюмській міській територіальній громаді Ізюмського району Харківської області, і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 18 від 20.09.2024 року приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистова С. Ю. відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, обгрунтовуючи тим, що ОСОБА_1 пропущено строк для прийняття спадщини.

Як вбачається з копії довідки керівника Благодійного фонду «Центр спасіння життя» Запорожець В. В. вих. № 10/09 від 10.09.2024 року ОСОБА_1 з 06.06.2024 року по 12.09.2024 року позивач виконував обов`язки водія парамедика на волонтерських засадах у благодійній організації «Благодійний фонд «Центр спасіння життя» на сході країни. Щоденно на машині швидкої допомоги фонду він надавав необхідну медичну допомогу та евакуйовував важко поранених військовослужбовців до лікарень у більш безпечні міста України

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 392 ЦПК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені устаттях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 єдиний спадкоємець на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 . Інші особи, які претендують на вказаний житловий будинок відстуні, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1298 Цивільного кодексу України, ч. 10 ст. 67 Закону України «Про нотаріат»).

Згідно ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

У підпункті 4.9. пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 визначено, що Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. за № 7 роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18 (провадження № 61-20505св19) Верховний Суд вказав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину. У випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Згідно з підпунктом 4.14 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (підпункт 4.16 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5).

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Закону України «Про нотаріат», неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для його оформлення у нотаріальному порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкова справа не заводилася.

Під час судового розгляду осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, судом не встановлено. Відомості про прийняття спадщини іншими спадкоємцями матеріали справи не містять.

Водночас, ОСОБА_1 оформити свої спадкові права не може через повторний проспуск строку, що встановлений законом для прийняття спадщини, у зв`язку з чим нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало померлій ОСОБА_2 .

Водночас, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, якщо рішенням суду раніше було визначено додатковий строк для прийняття спадщини і особа цим не скористалась та не прийняла спадщину, то в подальшому цей спадкоємець не може знову ставити питання про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивач позбавлений права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину, а саме на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_2 . Тому належним способом захисту його права є визнання права власності за позивачем на таке майно. Виходячи з вимог справедливості та розумності таке право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за позивачем права власності на спадкове майно.

При цьому, суд зазначає, що відповідач обґрунтованого заперечення проти позову не надав, в судове засідання свого представника не направив.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач зі свого боку вжив усіх необхідних та передбачених законом заходів для реалізації своїх спадкових прав, інші способи захисту виявились неможливими, тому позовні вимоги суд задовольняє в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 328, 1222, 1223, 1261 Цивільного кодексу України, ст.ст. 274-279, 263-265, 280, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні заяву ОСОБА_1 до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на житловий будинок під літ. «А-1» з прибудовою під літ. «а», прибудовою під літ. «а1» та тамбуром під літ. «а2» (загальна площа 63,4 кв.м, житлова площа 44,4 кв.м) з прилеглими господарсько побутовими будівлями та спорудами, а саме: сарай під літ. «Б» з тамбуром під літ. «б» погріб під літ. «В»», вбиральня під літ «Г», сарай під літ. «Е» та «Ж», паркан під «№ 1», ворота під «№ 2», що розташований на земельній ділянці, належній Ізюмській міській територіальній громаді Ізюмського району Харківської області, і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя В. В. Щепіхіна