справа № 362/3200/24
головуючий у суді І інстанції Марчук О.Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року та на додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації, в обґрунтування вимог якого зазначив, що за час перебування у шлюбі з відповідачкою вони набули спільне майно у виді квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вказані обставини та керуючись нормами сімейного законодавства щодо правового режиму спільного сумісного майна подружжя, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь компенсацію вартості 1/2 частини вказаного нерухомого майна в сумі 1 214 792 гривні (т.с. 1, а.с. 73 - 81).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року частково задоволено позов.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 461 000 гривень.

Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог.

20 березня 2025 року представник позивача звернувся до суду із заявою про розподіл судових витрат по справі (т.с. 2, а.с. 23 - 24).

Додатковим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2025 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат грошові кошти в сумі 16 625 гривень 11 копійок.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що дії суду, який повторно досліджує обставини, що визнані сторонами та не потребують доказування, порушують принцип правової визначеності та суперечать як національним нормам процесуального права, так і стандартам справедливого судового розгляду, закріпленим у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема в рішенні «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10), де наголошено на обов`язку суду забезпечити не лише формальне, а й справедливе правосуддя.

Звертає увагу, що незважаючи на надання позивачем письмової нотаріальної згоди на продаж квартири, в якій чітко зазначено, що вона надається дружині - ОСОБА_3 , щодо відчуження в інтересах сім`ї належного їй майна, позивач безпідставно заявляє про вчинення правочину без його згоди. Суд першої інстанції не дослідив належним чином цю заяву, не надав їй правову оцінку та не обґрунтував, чому цей документ був фактично проігнорований, що є істотним порушенням вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення.

Вказує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові КЦС ВС від 21 березня 2018 року у справі № 726/2165/15-ц, наявність нотаріальної згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна є безумовним підтвердженням усвідомленої волі на таке відчуження, за відсутності доказів зворотного (визнання згоди недійсною, підробленою або такою, що була надана під примусом).

Наголошує, що відчуження квартири відбулося у період шлюбу, за згодою обох сторін, в інтересах сім`ї. Згідно з правовими підходами, викладеними Верховним Судом, за таких умов відсутні правові підстави для стягнення з відповідачки грошової компенсації в сумі 461 000 грн.

Також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв відзив до розгляду, вказавши на нібито пропущення строку подання, при цьому допустивши помилковий розрахунок початку відліку цього строку, що не відповідає матеріалам справи.

Зазначає, що розрахунок розміру витрат на правничу допомогу має здійснюватися не з вартості повного позову, як було помилково зазначено у додатковому рішенні, а пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 461 000 грн, що становить приблизно 50% від заявлених вимог.

Звертає також увагу, що у даній справі адвокат позивача брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, що не потребувало витрат на проїзд чи проживання. Таким чином, відсутні докази понесення додаткових витрат, які б обґрунтовували заявлену суму компенсації.

23 травня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Содоль А.М., в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що сам факт надання нотаріальної згоди на продаж спільного майна подружжя, не позбавляє права на отримання своєї частини грошових коштів пропорційно частині належного йому майна.

Вважає, що питання вчинення правочину, а саме укладання договору купівлі-продажу спірної квартири ніяким чином не залежить і не взаємопов`язано з наданням дозволу на продаж квартири. Позивач надав такий дозвіл і за домовленістю з відповідачем хотів бути не тільки обізнаний про всі питання такого продажу, а головне погодити ціну за яку буде продаватись квартира а і бажав бути присутній під час укладання договору купівлі-продажу, щоб особисто переконатись в укладені правочину, отриманні грошових коштів в узгодженій сумі, їх розмір і в решті отримати свою частку грошових коштів. Але відповідач так і не повідомила позивачу і не погодила ані ціну, за яку продається квартира ані про дату та місце укладення правочину, тому позивач стверджує, що вчинення правочину відбулось без його згоди.

Вказує, що оскільки позивачу достовірно не була відома сума за яку продана квартира, останній додав довідку про оціночну вартість квартири оскільки позивач вважав, що ціна зазначена в договорі була явно занижена.

Також вказує, що наведені заперечення і обґрунтування щодо витрат на правничу допомогу в апеляційній скарзі ніяким чином не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Содоль А.М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що як вбачається із Інформації від 20 листопада 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за час перебування у шлюбі із позивачем було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 (т.с. 1, а.с. 22 - 23), яка була зареєстрована на ім`я відповідачки.

Також, в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції представники сторін підтвердили факт придбання даної квартири за час шлюбу між сторонами, а тому за приписами частини першої статті 82 ЦК України, дана обставина, яку визнано учасниками справи, не підлягає доказуванню.

Зокрема, із наданої приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванковою І.О. належним чином завіреної копії письмової заяви ОСОБА_2 вбачається, що останній надав свою згоду на укладення його дружиною ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.с. 2, а.с. 12).

За змістом вказаної заяви ОСОБА_2 від 9 липня 2020 року судом встановлено, що він цією заявою дав згоду на купівлю його дружиною квартири АДРЕСА_1 .При цьому, у вказаній заяві ОСОБА_2 чітко і беззастережно заявив, що грошові кошти, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості, є їх спільною сумісною власністю і майно буде набуте ними під час зареєстрованого шлюбу (т.с. 2, а.с. 12).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що купуючи у власність вказану квартиру відповідачка погодилася із викладеним у нотаріально завіреній заяві позивача від 9 липня 2020 року за реєстровим № 515 твердженням про те, що грошові кошти за які купується майно, є їх спільною сумісною власністю, а тому оскільки станом на дату постановлення рішення, відповідачка відчужила спільне нерухоме майно, позивачу підлягає грошова компенсація за належну йому 1/2 частину зазначеної квартири.

Стягуючи з відповідачки на користь позивача компенсацію у розмірі 461 000 грн, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи сторони позивача про реальну вартість квартири понад два мільйони гривень, оскільки заявлена в оголошенні ціна квартири не підтверджує факту її продажу саме за заявленою ціною; в той час, коли нотаріально укладена угода є єдиним належним і допустимим доказом визначеної сторонами договору ціни, за яку було продано об`єкт нерухомості, яку суд прийняв до уваги.

Колегія суддів частково не може погодитись із висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положенням ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, купуючи у власність оскаржувану квартиру відповідачка погодилася із викладеним у нотаріально завіреній заяві позивача від 9 липня 2020 року за реєстровим №515 твердженням про те, що грошові кошти за які купується майно, є їх спільною сумісною власністю. Тому доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду першої інстанції про те, що оскаржувана квартира була придбана за особисті кошти відповідачки не заслуговують на увагу.

Таким чином, судом встановлено, що під час перебування у шлюбі подружжям набуто вищезазначене майно. У зв`язку з цим в силу положень сімейного законодавства на вказане майно поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, внаслідок чого квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів у спростування презумпції спільності набутого під час шлюбу майна, а саме оскаржуваної квартири.

В той же час, матеріалами справи також встановлено, що до розірвання шлюбу відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2024 року, 7 березня 2024 року відбувся продаж спірної квартири за договором купівлі- продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Тернюк B.C. (реєстраційний № 568), за погодженою сторонами ціною 921 500 грн.

Також судом встановлено, що продаж квартири відбувся за письмовою нотаріальною згодою позивача від 4 січня 2024 року, в якій зазначено, що вона надається дружині - ОСОБА_3 , щодо відчуження в інтересах сім`ї належного їй майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц.

Так, відповідачка заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення з неї компенсації на користь позивача за продаж оскаржуваної квартири, посилається на те, що кошти від продажу квартири були використані в інтересах сім`ї, оскільки продаж квартири відбувся ще до розлучення з позивачем. Зокрема, наводила доводи про використання грошових коштів на придбання речей для дитини. Також указувала на те, що гроші зберігались в готівковій формі, якими так само користувався позивач.

В той же час, позивачем не надано доказів у спростування вказаних обставин, з урахуванням того, що дійсно оскаржувана квартира була відчужена ще у шлюбі із відповідачкою та позивачем була надана згода на її відчуження із зазначенням у своїй нотаріально завіреній заяві від 4 січня 2024 року, що правочин щодо відчуження квартири вчинений в інтересах сім`ї.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 57, частини 1 статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже встановивши, що продаж квартири був здійснений відповідачкою у період шлюбу, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для грошової компенсації позивачу за належну йому частини проданої квартири, оскільки позивач не довів, що грошові кошти, отримані від продажу квартири у період шлюбу, використані відповідачем не для задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби.

При цьому апеляційний суд не вбачає підстав для перекладення обов`язку доведення використання спірних коштів не в інтересах сім`ї, а на інші потреби, на сторону відповідача.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, скасуванню також підлягає додаткове рішення суду першої інстанції, як похідне, оскільки воно ухвалене на виконання основного рішення, яке судом апеляційної інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви із урахування задоволених вимог позивача на суму 461 000 грн, за вимогу майнового характеру сплаті підлягав судовий збір у розмірі 4 610 грн.

Таким чином, при зверненні до суду із апеляційною скаргою, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 6 915 грн (4 610*1,5).

В той же час, ухвалою Київського апеляційного суду від 13 травня 2025 року за клопотанням ОСОБА_1 , її було звільнено від сплати судового збору на підставі положень ч.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді в дохід держави в розмірі 6 915 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року та додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в дохід держави 6 915 (шість тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба