УХВАЛА

про забезпечення позову

18.07.2025 м. Бар Вінницької області

Суддя Барського районного суду Вінницької області Питель О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Барського районного суду Вінницької області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій вона просить вжити заходів забезпечення майбутнього позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,4788 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Заява мотивована тим, що заявниця перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 16.09.1984 до моменту смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружжя проживало спільно та було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Заявниця наразі продовжує бути зареєстрована у цьому житлі та проживає там. Іншого житла вона не має. ОСОБА_2 був власником цілого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Вказаний будинок він успадкував після смерті своєї матері у 1984 році. На той час будинок мав загальну площу 48 кв.м. і поряд з будинком був один сарай. Під час шлюбу подружжя заявниці та ОСОБА_2 добудувало будинок, газифікувало його, облаштувало водопостачання та каналізацію, значно поліпшило його характеристики. Було прибудовано велику веранду, а також прибудову, у якій розміщено санвузол. Побудовано криницю з насосною станцією, яка постачає воду до будинку. Влаштовано окрему вигрібну яму. На земельній ділянці побудовано «з нуля» літню кухню, гараж та погріб. Земельна ділянка по АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_2 у 2001 році у порядку приватизації, оскільки він був власником житлового будинку, розташованого на ній. Незадовго до смерті ОСОБА_2 , який хворів, подружжя вирішило, що у майбутньому, після їх смерті, житловий будинок залишиться їх сину ОСОБА_3 . Це стало причиною того, що ОСОБА_2 склав заповіт на ім`я сина. Після відкриття спадщини була досягнута домовленість між заявницею та сином ОСОБА_3 про те, що заявниця продовжує проживати у будинку та користуватись ним довічно. Син не проживає у будинку давно (проживає у м. Бар із сім`єю), а лише зареєстрований там. Заявниця не оспорювала згаданий заповіт та волю спадкодавця. Вважала, що у неї є права на житловий будинок, перебудований та покращений ними з чоловіком протягом їх шлюбу і вона там продовжила проживати. Іншого житла вона не має. Тримає на ділянці велику пасіку, оскільки уже багато років є бджолярем-любителем, та постійно доглядає бджіл. Заявниці було відомо, що у липні 2024 року її та спадкодавця син ОСОБА_3 звертався до нотаріуса за оформленням своїх спадкових прав. Вона не володіла інформацією про те, що саме (яке майно) і чи було оформлено, оскільки то є нотаріальна таємниця, а син їй не повідомляв про перебіг оформлення. Нещодавно заявниці стало відомо від сусідів, що якісь невідомі їй особи оглядали її житловий будинок, господарські будівлі та земельну ділянку, коли вона була відсутня вдома. Це відбувалося у присутності сина. Після розмови з сином заявниці стало відомо, що той має намір продати житловий будинок, бо то є його власність. При цьому питання, де буде проживати мати, залишилось без відповіді. Заявниця негайно звернулася за правничою допомогою і дізналася за допомогою свого представника, що власником цілого житлового будинку, у якому вона проживає, є її та спадкодавця син ОСОБА_3 . Чи є у його власності відповідна земельна ділянка, ОСОБА_1 не відомо, бо їй невідомий кадастровий номер такої ділянки. Таким чином заявниці стало остаточно зрозуміло, що існує об`єктивно ризик, що будинок може бути відчужений поза її волею, а вона залишиться без місця проживання. За таких умов у ОСОБА_1 , як пережилої дружини ОСОБА_2 , попереднього власника майна, відсутній будь-який інший передбачений законом спосіб захисту її порушеного права, крім звернення до суду з позовом про захист свого права власності на нерухоме майно шляхом визнання за нею права власності на частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд. При цьому ОСОБА_1 цілком обґрунтовано передбачає, що відповідачем у такій справі має бути титульний володілець (теперішній власник майна) - ОСОБА_3 . Цим обумовлена необхідність звернутись до суду за вжиттям заходів забезпечення позову у порядку норми ч. 2 ст. 149 ЦПК України. Наразі ОСОБА_1 жодним чином не захищена від того, що житло, у якому вона проживає, буде відчужено. У такому випадку відновлення її порушених прав, як співвласника цього житла, може виявитись неможливим або буде суттєво ускладненим. Формально право власності на частку житлового будинку оформлено і зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , тому об`єктивно існує ризик того, що ОСОБА_3 може здійснити відчуження цього житла поза волею заявниці. Запобігти відчуженню згаданого вище майна та ефективно захистити інтереси ОСОБА_1 можна, наклавши арешт на спірне майно (житловий будинок та земельну ділянку). Оскільки при визнанні права власності на частку житлового будинку за позивачем має визнаватись також право власності на відповідну частку земельної ділянки, необхідну для обслуговування будинку, то накладення арешту на земельну ділянку є також виправданим. Накладення арешту не порушить прав відповідача, оскільки він не проживає у будинку та не користується ним. ОСОБА_3 надалі продовжуватиме бути титульним володільцем цього майна. При цьому майно буде збережено в натурі і суд, вирішуючи справу щодо суті, зможе застосувати ефективні та дієві способи захисту порушених прав сторін. Якщо арешти не накласти негайно, то існуватиме ризик, що після початку судового провадження відповідач зможе реалізувати майно.

Ознайомившись із заявою, дослідивши докази, що долучені до неї, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з даними копії повторного свідоцтва про шлюб від 10.01.2025 серії НОМЕР_1 , 16.09.1984 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, після укладення шлюбу подружжю присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».

Згідно з даними копії повторного свідоцтва про смерть від 11.07.2025 серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який він успадкував після смерті своєї матері, що підтверджується даними копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.1984.

ОСОБА_2 була приватизована земельна ділянка площею 0,4788 га за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними копії державного акту на право приватної власності на землю серії ВН 01425 від 15.02.2001.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.07.2025, право власності на житловий будинок садибного типу загальною площею 86 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 .

Відповідно до даних копії довідки Войнашівського старостинського округу Барської міської ради Вінницької області № 16.3-16/400 від 04.07.2025, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до даних копії довідки Войнашівського старостинського округу Барської міської ради Вінницької області № 16.3-16/401 від 04.07.2025, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті біля ОСОБА_2 були зареєстровані: дружина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний з позовною вимогою, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову, суд ураховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно з п. 43 Рішення у справі "Шмалько проти України", право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак і до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові № 6-605цс16 від 25.05.2016, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд ураховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Суд вважає належним та допустимим обґрунтування заяви про забезпечення позову, а саме, щодо посилання на можливість відчуження відповідачем житлового будинку, що, як наслідок, може у подальшому істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективно захистити, або поновити порушені чи оспорювані права або інтереси позивача, за захистом яких він звернувся.

З урахуванням викладеного вище та наявності зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, керуючись принципом розумності, необхідністю забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,4788 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 , є обґрунтованими, невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а, відтак, порушить права заявника на судовий захист.

Суд зазначає, що забезпечення позову має тимчасовий запобіжний характер і спрямоване на забезпечення можливості виконання ймовірного рішення суду та на недопущення порушень прав осіб, інтересів яких стосується спір.

Відповідно до частини першої та другої ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 149-153, 157, 258-260, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,4788 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя