Справа № 346/6385/24
Провадження № 2/346/558/25
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 липня 2025 р.м. Коломия
Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:
головуючої судді Третьякової І.В.,
секретаря судових засідань Дутчак Х.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Коломия, Івано-Франківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, -
28.11.2024р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона є внутрішньо-переміщеною особою з с. Новосілка, Запорізької області. 27 квітня 1967 р. вона зареєструвала шлюб з відповідачем та змінила своє прізвище з дошлюбного « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ». Сімейне життя з чоловіком на склалося, сторони виявили, що являються людьми різних характерів та з 2022 року припинили підтримувати між собою шлюбні відносини, стали проживати окремо, але свій шлюб не розривали. З 2014 року позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи довічно і єдиним її доходом є пенсія по інвалідності в розмірі 2725,00 гривень, якої не вистачає для забезпечення потреб ОСОБА_1 . Також зазначає, що має значні проблеми зі здоров`ям. Їй діагностовано: остеохондроз та гіпертонічну енцефалопатію. В зв`язку з цим, вона потребує лікування та проходження різного роду діагностик, які передбачають значне використання коштів. Таким чином, матеріальне становище позивача є складним та вона потребує грошової допомоги від свого чоловіка. ОСОБА_1 відомо, що на теперішній час відповідач є військовим та отримує високу заробітну плату, розмір якої, на переконання позивачки, дає йому змогу утримувати себе та допомагати матеріально своїй дружині. Оскільки добровільно ОСОБА_2 матеріально утримувати позивача не бажає, остання просить в судовому порядку стягнути з нього аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх його видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Беркещук Б.Б. від 29.11.2024р. прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.
Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
Згідно розпорядження керівника апарату Коломийського міськрайонного суду від 14.04.2025р. № 01-11/138/2025 вбачається, що оскільки суддя Беркещук Б.Б. тривалий час перебуває на лікарняному Протоколом № 3 від 20.03.2025р. зборами суддів Коломийського міськрайонного суду прийнято рішення щодо здійснення з 14 квітня 2025р. повторного автоматизованого розподілу справ цивільного та адміністративного судочинства, які перебувають у її провадженні.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025р. головуючим суддею для розгляду даної справи було визначено суддю Третьякову І.В.
Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Третьякової І.В. від 23.04.2025р. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 прийнято до свого провадження та призначено судове засідання.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася. Від її представника ОСОБА_5 надійшло письмове клопотання, в якому він просив розглянути справу за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримує на підставах, викладених в позовній заяві та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання неодноразово не з`являвся, причини неявки суду не повідомляв.
Відповідно до ч.1 ст. 12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Враховуючи, що останнє відоме місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване в с. Новосілка, Пологівського району, Запорізької області, яке є тимчасово окупованою територією України, судом двічі розміщувались оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а саме 24.04.2025р., та 20.06.2025р. Однак, в жодне із призначених на 26.05.2025р. та 01.07.2025р. судових засідань відповідач до суду прибув, причини своєї відсутності суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності не подавав. В розумінні положень ст.. 12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Виходячи з наведеного, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача і ухвалює заочне рішення, проти чого представник позивача у поданій до суду заяві не заперечував.
В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.04.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , виданого 17.12.2014р. ОСОБА_1 довічно встановлено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням та призначено пенсію по інвалідності.
Згідно довідки від 07.10.2024р. ОСОБА_1 зареєстрована, як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого №442 неврологічного відділення №1 та огляду сімейного лікаря від 20.11.2024р. ОСОБА_1 діагностовано: Остеохондроз МКХ-10 АМ: 167.4 Гіпертонічна енцефалопатія. Супутній діагноз: К86 Гіпертонія неускладнен МКХ-10 АМ: М40.04 Кіфоз позиційний, грудний відділ. Рекомендовано часткове медичне обстеження, консультації з лікарем ПМСД, направлення до інших лікарів. Призначено: Кавінтон форте, Кваніл, Вестінорм, Олфен, Габана, Разуліп плюс, Лозартан, Гідрохлортіазид, Кардіомагніл, Спазмалгон, Магне В , при підвищеному тиску Каптопрес.
Також до матеріалів справи позивачем були долучені квитанції про придбання медикаментів та оплату комп`ютерних томографій поперекового та грудного відділів хребта ОСОБА_1 . В КТ заключеннях зазначено: КТ-ознаки протрузії диску в сегменті Л4-Л5. Множинні кили Шморля. Спондильоз. Остеопороз. Остеохондроз поперекового та грудного відділу хребта. Полісегментарні дегідратаційні зміни дискової тканини з явищем «Вакуум феномену».
Відповідно до частин 1, 3 ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.
Чинне законодавство у частині 2 статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також 3) здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.
При цьому відповідно до частини 4 статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.
Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.
Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:
1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;
2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;
3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;
4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.
Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.
В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.
З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.
Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).
Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).
Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.
Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).
Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).
Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.
Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.
Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).
Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивачка посилалась на те, що за станом здоров`я її майновий стан є вкрай нужденним, у зв`язку з чим просила стягнути з ОСОБА_7 , з яким перебуває у зареєстрованому шлюбі, аліменти на її утримання.
Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вартість лікування позивачки перебільшує розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою, та фактичного розміру пенсії, який вона отримує. В результаті цього, право останньої на достатній життєвий рівень для себе, гарантований статтею 48 Конституції України, буде порушене і обов`язок держави щодо створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби, буде невиконаний (стаття 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права).
В той же час, врахувавши тяжкий матеріальний стан ОСОБА_1 та її непрацезданість, суд не може не брати до уваги, що іншим важливим критерієм для стягнення аліментів є встановлення можливості другого з подружжя таку допомогу надавати.
У відповідності до ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А це випадки щодо дискримінації, трудових правовідносин та порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» (у цьому випадку обов`язок доказування покладається на відповідача). Тобто, практично у всіх справах, саме на сторони, особливо на позивача лягає обов`язок довести ті обставини на які він посилається. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Доказами, у контексті статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами у цивільному процесі можуть бути: письмові, речові та електронні докази; висновки експертів; показання свідків.
В даній справі позивач посилається на отримання відповідачем достатніх доходів від проходження військової служби та наявність у нього фінансової можливості для надання їй матеріальної допомоги, однак жодних доказів цим обставинам не надає.
Таким чином, в ході розгляду справи позивачем не надано жодного доказу, який б підтверджував, що ОСОБА_2 дійсно є військовослужбовцем та отримує високу заробітну плату, як про те зазначено в позові, і що розмір його доходу забезпечує йому здатність надавати кошти своїй дружині на її утримання.
Відтак, за вказаних обставин, суд не може ґрунтувати висновок про наявність у ОСОБА_8 можливості надавати утримання позивачу виключно на твердженнях останньої, оскільки дані обставини не були доведені ОСОБА_1 під час судового розгляду справи.
За встановлених обставин суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75 СК України, ст.ст. 12, 81, 89, 137, 141, 263-265, 279, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду або через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 липня 2025 року.

Суддя: Третьякова І. В.