справа № 381/31/25
головуючий у суді І інстанції Анапріюк С.П.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 травня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року через систему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 23 000 грн та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 21 березня 2021 року ОСОБА_1 в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» подав заявку на отримання кредиту № 102581828 у власному кабінеті відповідача на сайті товариства, наклав електронний підпис шляхом використання одноразового ідентифікатора, таким чином відповідач уклав Договір про споживчий кредит № 102581828 від 21 березня 2021 року з ТОВ «Мілоан». Платіжним дорученням відповідачу перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 5 000 грн.

Позивач зазначав, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість.

Позивач стверджував, що на підставі укладеного з первісним кредитором договору факторингу він набув права вимоги до відповідача за вказаним правочином.

Оскільки відповідач не погасив заборгованість у добровільному порядку, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 102581828 від 21 березня 2021 року.

Не погоджуючись із указаним заочним рішенням представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - Романенко Михайло Едуардович звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю- ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами даного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс- повідомлення, без здійснення входу на сайт ТОВ «МІЛОАН» за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Зазначає, що в матеріалах справи містяться відомості про щоденні нарахування та погашення за договором про споживчий кредит № 102581828 від 21 березня 2021 року, яка сформована, підписана та надана первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» та яка відповідно підтверджує законність нарахування заборгованості за договором, але даний доказ по справі також не був належним чином досліджений судом першої інстанції, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Звертає увагу, що як вбачається згідно з доданої до позовної заяви відомості про щоденні нарахування та погашення, яка підготовлена ТОВ «МІЛОАН», нарахування відсотків на суму 18 000 грн мало місце виключно в межах строку кредитування, з урахуванням пролонгацій.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що наданий товариством документ з назвою «Відомість про щоденні нарахування», не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, нарахування процентів відповідно до укладеного договору на умовах, які вказані в позовній заяві, також не відображає інформацію про здійснення чи не здійснення відповідачем будь-яких проплат за кредитним договором. Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку відповідача та без детального розрахунку не підтверджують правильності нарахування процентів за кредитним договором, факту наявності у відповідача боргу за невиконаним зобов`язанням по кредитному договору.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 21 березня 2021 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит № 102581828 у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до п.п. 1.1.-1.7. п. 1 договору кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом. Сума кредиту становить 5 000 грн. Кредит надається строком на 15 днів, з 21 березня 2021 року. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 5 квітня 2021 року.

Комісія за надання кредиту 0,00 грн, яка нараховується за ставкою 0,00 грн відсотків від суми кредиту одноразово.

Проценти за користування кредитом 3 000 грн, які нараховуються за ставкою 4,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Тип процентної ставки - фіксована.

Анкета-заява на кредит № 102581828 від 21 березня 2021 року містить відомості щодо погодження отримання кредиту відповідачем у ТОВ «Мілоан».

На підтвердження виконання кредитором своїх зобов`язань за вказаним договором позивач надав платіжне доручення №26141128 від 21 березня 2021 року, згідно з відомостями якого на картку ОСОБА_1 перераховані грошові кошти у розмірі 5 000 грн.

На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду документ з назвою «Відомість про щоденні нарахування та погашення», згідно з відомостям якого станом на 4 червня 2021 року загальна сума заборгованості відповідача становить 23 000 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 5 000 грн; заборгованість за відсотками становить 18 000 грн.

23 червня 2021 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» уклали Договір відступлення прав вимоги № 03Т.

Відповідно до п. 1.1. цього договору факторингу, ТОВ «Мілоан» відступило заплату, а ТОВ «Діджи Фінанс» прийняло права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості).

На підтвердження переходу до позивача права вимоги до відповідача позивач надав документ з назвою «Витяг з додатку до договору факторингу № 03Т від 23 червня 2021», згідно з відомостями якого загальна сума заборгованості відповідача - 23 000 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 5 000 грн; заборгованість за відсотками становить 18 000 грн.

На підтвердження вжиття заходів досудового врегулювання спору позивач надав до суду Досудову вимогу від 27 вересня 2024 року.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Водночас електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у виді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (ст. 1 ЗУ "Про електронну комерцію").

Тобто - це пароль, який приходить певній особі на телефон або на електронну пошту, за допомогою яких вона отримуєте доступ до якогось ресурсу, тобто підписуєте електронний правочин.

Колегія апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги щодо теоретичної можливості укладення електронного правочину з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що прямо передбачено законом та судовою практикою.

Колегія апеляційного суду також визнає, що сторона позикодавця у відповідному правочині, якою у цій справі виступає фінансова установа, не позбавлена права на власний ризик перераховувати власні кошти на рахунки, які указує позичальник, без вчинення дій щодо ідентифікації/встановлення такої особи.

Однак в судді відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, тому обов`язком позивача є необхідність доведення, що саме відповідач уклав правочин в електронній формі, усвідомлював укладення такого договору та погодився на конкретні умови.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 про отримання кредиту шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку зауважила, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити своє право бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, та умовами і правилами надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

При цьому у розглядуваній ВП ВС справі було встановлено, що позичальник особисто підписував анкету заяву у приміщенні банку.

У даній справі взагалі позивачем не доведено, з якими умовами був обізнаний позичальник, та яким чином було встановлено особу споживача фінансової послуги.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка виникла на підставі електронного правочину з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тобто без участі особи позичальника, без видання картки безпосередньо позичальнику, обов`язком позивача є доведення обставин, що саме відповідач, а не будь-яка інша особа, вчинила дії щодо укладення електронного правочину та отримала і використовувала кошти фінансової установи.

Матеріали справи не містять доказів, що саме відповідачеві належать електронні засоби, за допомогою якого були вчинені дії щодо укладення електронного правочину.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. (стаття 206 ЦПК України).

Таким чином, визнання відповідачем позову передбачає, що таке визнання має бути заявлене в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві та має не суперечити закону.

За змістом статті 206 ЦПК України відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Відмова позивача від позову - це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі №180/2161/19).

Аналогічно визнання відповідачем позову також має здійснюватись під контролем суду, що прямо передбачено положеннями ч. 4 ст. 206 ЦПК України.

З урахуванням встановлених у цій справі обставин, сам лише факт неподання відзиву на позов та апеляційну скаргу не може бути розцінений як визнання позову.

Ураховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції щодо недоведеності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не може прийняти до уваги наданий товариством документ з назвою «Відомість про щоденні нарахування», на який посилається позивач оскільки він не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, сплату тіла кредиту, відсотків, комісії, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок із наведенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Так, у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.

Даний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року справа № 383/821/22, провадження № 61-5935св23.

Таким чином, є правильним та не спростованим висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2021 року в сумі 23 000 грн.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 2 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба