ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про встановлення факту, що має юридичне значення (суддя першої інстанції Похвалітіна С.М.)

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила:

- встановити факт державної реєстрації народження, ОСОБА_3 , відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м.Донецьку 23.08.1949 року, актовий запис №1449.

- зобов`язати Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) при поновленні актового запису про народження зазначити наступні відомості:

ОСОБА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

місце народження: м.Донецьк, Донецької області,

відомості про батьків: батько ОСОБА_4 , молдован; мати ОСОБА_5 , українка.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року закрито провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральний міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про встановлення факту, що має юридичне значення, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Із вказаною ухвалою суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника Резніченко Л.І., подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та без з`ясування всіх обставин справи.

Скарга мотивована тим, що предметом даної заяви, є встановлення факту реєстрації народження батька заявниці ОСОБА_3 та поновлення актового запису про його народження у відповідному реєстрі, із зазначенням певних відомостей.

Фактичною підставою заяви, а саме, обставинами, якими заявниця обґрунтовує свої вимоги, є відсутність у заявниці оригіналу свідоцтва про народження та свідоцтва про смерть батька, відсутність запису про народження батька у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, пов`язана з народженням батька у м. Донецьку 23 серпня 1949 року (наразі окупована територія) та не перенесенням паперового запису щодо його народження до електронного реєстру, а також неможливість внесення архівних даних, у зв`язку з їх відсутністю в Україні.

Вказує, що ОСОБА_1 не просить встановити факт народження свого батька, цей факт вже був зафіксований у відповідної книзі, як на той час вимагав закон. Заявниця просить суд встановити саме факт цієї реєстрації.

Наголошує на тому, що мета встановлення факту румунського коріння, не повинна впливати на результат розгляду заяви, предметом та підставою якої є встановлення факту реєстрації народження та його поновлення.

ОСОБА_2 просила ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції, для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_1 адвокат Резніченко Л.І. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , повторно виданого 12 січня 2024 року Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, вбачається, що батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначені: в графі «Батько» ОСОБА_3 та в графі «Мати» ОСОБА_7 (а.с.17).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , повторно виданого 12 січня 2024 року Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, вбачається, що ОСОБА_6 25 вересня 1998 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , актовий запис №349. Прізвище ОСОБА_6 після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_9 » (а.с.18).

Місцем тимчасового поселення заявника є наступна адреса: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки від 03.09.2019 року №1427- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.25).

В матеріалах справи також міститься копія довідки про народження №641/08-88, видана 06.09.2024 р. Кіровським відділом записів актів цивільного стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції донецької народної республіки, відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі державної реєстрації актів про народження відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції в місті Донецьк зроблений відповідний запис акту №1449 від 23 серпня 1949 року. Батьки: батько ОСОБА_4 , національність молдован; мати ОСОБА_5 , національність українка (а.с.22).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 23 серпня 1974 року уклав шлюб з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , запис №20. Після укладення шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с.19).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_4 , шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 розірваний 09 березня 1989 року, запис №274 (а.с.20).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_5 , вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місто народження: м.Донецьк) помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Самара, Кіровський район, Самарська область, росія, запис №1781 (а.с.21).

Відповідно до копії архівного витягу із запису акта про народження, що видана територіальним відділом реєстрації актів цивільного стану м.Оргіїв, Республіка Молдова, вбачається, що 21 квітня 1925 р. за №20 в парафії Слобозія Доамней, Оргіївський повіт, район 1 зареєстровано народження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Батьки: батько ОСОБА_13 , мати ОСОБА_14 (а.с.26-27).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , запис №1073, місце смерті: м.Донецьк, Донецька область (а.с.28).

Представник ОСОБА_1 адвокат Резніченко Л.І. 08.10.2024 року звернулась до Центрально-Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), для отримання інформації про наявність актового запису про народження ОСОБА_3 , який є батьком ОСОБА_1 . Вказана інформація необхідна для подальшого отримання витягу про народження ОСОБА_3 (а.с.29).

Відповідно до відповіді №631/31.28-25 від 09.10.2024 року, наданої Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вбачається, що актовий запис про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , по відділу та за допомогою Державного реєстру актів цивільного стану громадян, не знайдений (а.с.30).

Також, адвокат Резніченко Л.І. 16.10.2024 року звернулась до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Донецькій області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для отримання інформації про наявність актового запису про народження ОСОБА_3 , який є батьком ОСОБА_1 . Вказана інформація необхідна для подальшого отримання витягу про народження ОСОБА_3 (а.с.31).

Відповідно до відповіді Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вбачається, що за результатами проведеної перевірки по відділам державної реєстрації актів цивільного стану Донецької області, актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , не виявлено.

Перевірка наявності актового запису про народження проведена за період з 29.03.1946 по 29.03.1952 по первинній державній реєстрації та з 30.03.1950 по теперішній час по поновленим актовим записам цивільного стану про народження.

За даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану Донецької області, не виявлено (а.с.32).

21 жовтня 2024 року адвокат Резніченко Л.І. звернулась до Центрально-Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою про поновлення втраченого актового запису цивільного стану (факту народження) (а.с.33-34).

23 жовтня 2024 року була отримана відповідь №801/31.28-25, згідно якої Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) повідомив, що не може прийняти заяву про поновлення актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , так як немає оригінала свідоцтва про смерть (а.с.35-36).

Окрім цього, в матеріалах справи міститься копії фотографій родини ОСОБА_11 (а.с.38-41) та копії свідоцтв про народження ОСОБА_15 , серії НОМЕР_7 від 09 липня 1992 року (повторне) та ОСОБА_16 , серії НОМЕР_8 від 11 червня 2022 року (повторне) (а.с.23-24).

Закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що дана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та судовому розгляду взагалі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Частиною 1 статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом, який за змістом ч. 2 ст. 315 ЦПК України не є вичерпним, однак у судовому порядку можуть бути розглянуті тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Вказана норма не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності.

Хоча зазначений у ч.1 ст. 315 ЦПК України перелік справ не є вичерпним, проте за замістом вищенаведених норм процесуального права суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

У даній справі заявник просить встановити факт, державної реєстрації народження, ОСОБА_3 , відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м.Донецьку 23.08.1949 року, актовий запис №1449 та зобов`язати Центрально-Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) при поновленні актового запису про народження зазначити наступні відомості:

ОСОБА_3 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

місце народження: м.Донецьк, Донецької області,

відомості про батьків: батько ОСОБА_4 , молдован; мати ОСОБА_5 , українка.

У своєї заяві ОСОБА_1 , зазначила, що встановлення даного факту, а саме народження батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 їй необхідно для встановлення румунського коріння.

Актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо (частина друга статті 49 ЦК України).

Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України від 1 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом ДРАЦС за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган ДРАЦС складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону № 2398-VI).

Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5 затверджено Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, за змістом пунктів 1.1, 1.5 яких внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами ДРАЦС України, проводиться за заявами громадян відділами ДРАЦС у випадках, передбачених чинним законодавством.

Підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та рішення, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду (підпункти 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 Правил).

Таким чином, органи ДРАЦС за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №398/4017/18 зазначено, що питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про шлюб ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України, особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР), кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні».

Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №398/4017/18 дійшла висновку, що заява про встановлення факту неправильності актового запису щодо національності матері заявника не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №810/2732/18 про зобов`язання органу ДРАЦС внести зміни до актового запису щодо національності матері заявника, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не підлягає розгляду не лише в порядку адміністративного судочинства, а й у судовому порядку взагалі.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 337/5247/19, від 25 березня 2020 року у справі № 229/2823/19 , від 18 березня 2020 року у справі № 761/36561/19, відповідно до яких норми ЦПК України не передбачають можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту належності особи до певної національності.

Враховуючи викладене, в обраний заявником спосіб факт належності особи до певної національності не може розглядатись у судовому порядку, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо закриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний суд наголошує на тому, що посилання представника заявниці на ту обставину, що метою даною заяви є встановлення факту народження батька ОСОБА_1 ,. є безпідставними, оскільки окрім встановлення даного факту вона фактично просить внести відповідний запис про національну належність своїх діда та баби, для подальшого встановлення собі румунського коріння.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 9 липня 2025 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи