ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4772/25 Справа № 932/5830/24 Суддя у 1-й інстанції - Ярощук О. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпроський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Халаджи О.В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня» №16 Дніпровської міської ради про визнання наказів про накладення дисциплінарних стягнень, звільнення з роботи протиправними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (суддя першої інстанції Ярощук О.В., повний текст рішення складено 18 лютого 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня» №16 Дніпровської міської ради про визнання наказів про накладення дисциплінарних стягнень, звільнення з роботи протиправними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ №343 від 07.05.2024 про винесення догани лікарю невропатологу неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення №2 КНП «МКЛ №16» ДМР

- визнати протиправним та скасувати наказ №361 від 23.05.2024 про винесення догани лікарю невропатологу неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення №2 КНП «МКЛ №16» ДМР

- визнати протиправним та скасувати наказ №383 від 07.06.2024 про звільнення лікаря невропатолога неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення №2 КНП «МКЛ №16» ДМР

- поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря невропатолога неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення №2 КНП «МКЛ №16» ДМР з 08.06.2024

-стягнути з КНП «МКЛ №16» ДМР суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувати наказ №361 від 23.05.2024 про винесення догани лікарю невропатологу неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення №2 КНП «МКЛ №16» ДМР.

Стягнуто із Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня» №16 Дніпровської міської ради судовий збір на користь держави в особі Державної судової адміністрації України у розмірі 1211.20 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась позивачка, та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.

Скаргу мотивує тим, що позиваскою було відмовлено у виписці препарату Циклодол, та паралельно запропоновано ОСОБА_2 , іншій препарат Леводапу-Карбідопу від якого остання відмовилась.

Вказує, що надати оцінку правильності призначення того чи іншого препарату за скаргою пацієнта може клініко-експертна комісія оцінки якості та обсягів медичної допомоги, проведення, якої регулюється наказами МОЗ Укракїни від 28.09.2012 року № 752.

Стосовно наказу №383 від 07.06.2024 року позивачка вказує, що ОСОБА_3 хоч і є представником свого чоловіка ОСОБА_4 , за його згодою,однак не мала письмову довіреність.

Зазначає, що під час виконання трудових обов`язків відповідне положення про здійснення навчання/самоосвіти медичного персоналу до відома позивачки не доведено.

Наголошує на тому, що станом на день надходження справи до суду, 04.07.2024 року суддя Ярощук О.В. не повинна була приймати участь у розгляд цієї справи, через відсутність у неї повноважень.

ОСОБА_1 просила рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від представника Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня» №16 Дніпровської міської ради Хасілєва О.Й., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останні зазначив, що дія наказу № 239 від 27.02.2024р. про винесення догани Позивачці за скаргою ОСОБА_5 в судовому засіданні не оскаржувалася, а тому з урахуванням діючих / нескасованих судом наказів № 239 від 27.02.2024р., № 343 від 07.05.2024р. було прийнято у законний спосіб, за наявності належних підстав, за нове дисциплінарне правопорушення наказ № 383 від 07.06.2024р. про звільнення Позивачки з займаної посади лікаря-невропатолога КДВ № 2 за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку за наявності раніше застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

ОСОБА_6 просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 Кравченко Р.В., у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її у повному обсязі.

Представник КНП «Міська клінічна лікарня №16» Дніпровської міської ради Крук Д.В., у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду лікаряневропатолога неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення №2 КНП «МКЛ №16» ДМР. Так, наказом №711-о КНП «МКЛ №16» ДМР ОСОБА_1 було зараховано до штатного складу на посаду лікаряневропатолога неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення Філії №1. Наказом №462 від 21.12.2023 ОСОБА_1 переміщено у порядку ч. 2 ст. 32 КЗпП України (т.2 а.с.33).

Положенням про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок стосовно працівників КНП «МКЛ №16» ДМР, що затверджене наказом №175 від 15.05.2020 визначено підстави, порядок призначення та проведення службових розслідувань і службових перевірок стосовно працівників, що перебувають у трудових відносинах з даним медичним підприємством, оформлення таких розслідувань та перевірок, прийнятих за ними рішень (т.2 а.с.13).

Службове розслідування (перевірка) призначається письмовим наказом (розпорядженням) керівника та може бути доручено проведення іншій службовій особі або декільком особам (т. 2 а.с.14).

Відповідно до розділу IV «Оформлення результатів службового розслідування», за результатами такого складається або акт або висновок (т.2 а.с. 17). При чому, висновок (акт) згадується у Положенні як тотожні поняття.

Відповідно до п. 1.8 Посадової інструкції лікаря-невропатолога неврологічного кабінету КДВ №2 КНП «МКЛ №16» ДМР, лікар у своїй діяльності керується чинним законодавством України про охорону здоров`я та нормативно-правовими актами Кабінету міністрів України, Міністерства охорони здоров`я України, правилами внутрішнього трудового розпорядку тощо (т.2 а.с. 36).

В обов`язках лікаря передбачено (п. 2.10) здійснення амбулаторного консультативного прийому хворих, у години без прийому працює з медичною документацією на своєму робочому місці або обслуговує виклик на дому немобільного хворого; (п. 2.15) веде належним чином лікарську та обліково-звітну документацію, у тому числі в медичних інформаційних системах; (п. 2.17) працює у визначені підприємством електронній системі, де заповнює у повному обсязі електронну карту згідно із вимогами програми; (2.20) у разі потреби виписує хворому електронний рецепт (т. 2 а.с. 37).

Відповідно до Акту фіксації відмови від ознайомлення з посадовою інструкцією, 03.01.2024 позивач ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення із вказаною вище посадовою Інструкцією. Фактично у присутності 3 співробітників лікарні зафіксовано факт ознайомлення із Інструкцією та факт відмови її підписати позивачем (т. 2 а.с. 42).

У зв`язку із відмовою підписати Посадову інструкцію, Генеральним директором медичного закладу Хасілєвим О. 15.01.2024 видано наказ «Про застосування та введення в дію посадової інструкції лікаря-невропатолога неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення №2 КНП «МКЛ №16» ДМР» ОСОБА_1 (т.2 а.с.43-44). Відповідно, 15.01.2024 складено акт відмови від ознайомлення із наказом (т. 2 а.с.45)

Відмовляючи у визнанні протиправними та скасування наказів №343 від 07.05.2024 року та №383 від 07.06.2024 року, суд першої інстанції виходив з того, що вони були винесені із дотриманням вимог законодавства та є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнанихабо оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

За передбаченою пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставою працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

До таких видів стягнень згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України належать догана та звільнення.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі

пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібна сукупність таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; до працівника раніше протягом року вже застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Отже, працівника може бути звільнено за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України лише в разі порушення трудової дисципліни чи невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, які були допущені працівником після того, як до нього було застосовано дисциплінарне чи громадське стягнення (яке не скасоване та не втратило юридичної сили за давністю).

При звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібно встановити, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення та чи можна вважати вчинення дисциплінарного проступку систематичним невиконанням працівником обов`язків без поважних причин.

На вказаному судам наголошено також у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Водночас систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах: від 09 грудня 2021 року у справі № 489/58/20 (провадження № 61-11862св20), від 07 червня 2023 року у справі № 336/9119/21 (провадження № 61-2038св23).

Тому для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібне існування факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) вчинення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше і на момент повторного невиконання ним без поважних причин трудових обов`язків їх не знято і не погашено.

Під час розгляду справи роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, яким він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення.

При цьому роботодавець не вправі вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (стаття 31 КЗпП України), тому відмова працівника від виконання роботи, що не входить до кола його обов`язків, не є порушенням трудової дисципліни і, відповідно, такі дії не дають підстав для його звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7 , виходили з наступних установлених обставин:

Матеріалами справи встановлено та не заперечується учасниками справи, що Наказом №343 ОСОБА_1 07.05.2024 оголошено догану за наслідками проведеної службової перевірки. Перевірку проведено за заявою гр. ОСОБА_8 від 28.02.2024, яка надійшла на адресу генерального директора лікарні щодо неналежного надання його матері, ОСОБА_2 , медичних послуг та оформлення електронного рецепту ОСОБА_1 , а саме відмови оформити рецепт на медичний препарат Циклодол (т. 1 а.с.21).

Наказ №361 від 23.05.2024 про винесення догани лікарю невропатологу неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення №2 КНП «МКЛ №16» ДМР, оскаржуваним рішенням суду визано протиправним та скасовано.

Відповідно до наказу №383 від 07.06.2024 лікаря ОСОБА_1 було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків (т.1 а.с.27-32).

Наказом №239 ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану ( а.с.59).

Зазначений наказ позивачка не оспорює у суді, представник позивача просив не брати його уваги під час ухвалення рішення під час вирішення цієї цивільної справи.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту наказу № 343 від 07 травня 2024 року вбачається, шо під час огляду паперової медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_2 в листі заключних діагнозов зазначено, що пацієнтка має хворобу Паркінсона, в консультативному висновку спеціаліста від 04.09.2023р. лікарем зазначено діагноз - хвороба Паркінсона, тремтяча форма. Тим не менш, маючи належний запис в медичній карті та встановлений постійний діагноз пацієнтки, лікар ОСОБА_1 запропонувала ОСОБА_2 стаціонарне лікування від чого остання за власним похилим віком та станом відмовилася (на що має право згідно ч. 4 ст. 43 ЗУ " Основи законодавства України про охорону здоров?я"), а тому лікар ОСОБА_1 незаконно на власний розсуд відмовилася сформувати в ЕСОЗ (електоронна система охорони здоров?я) МІС "Каштан" електронний рецепт пацієнтці для поліпшення її стану здоров?я (уникнення постійного тремору). При цьому лікар ОСОБА_1 особисто записала в паперовій медичній картці ОСОБА_2 наявність у останньої тремору.

Під час огляду паперових виписок з електронної системи ЕСОЗ МІС "Каштан" було встновлено, що хвора ОСОБА_2 була належним чином за електронним направленням записана на прийом до лікаря-невропатолога ОСОБА_1 на 10-40год. 27.02.2024р. та відвідала її. При цьому в електронній медичній карті ОСОБА_2 лікарем ОСОБА_1 було зазначено діагноз пацієнтки - хвороба Паркінсона, а в паперовій медичній карті ОСОБА_2 лікар ОСОБА_1 чомусь написала цей діагноз під знаком питання, що свідчить про застосування лікарем подвійних стандартів в наданні медичної допомоги хворим та порушує норми медичної деонтології по відношенню до пацієнтки. В електронному списку виписаних рецептів хвора ОСОБА_2 є відсутньою, що доводить факт неналежного виконання лікарем ОСОБА_1 власних посадових завдань та обов?язків і є викладеними у розділі ІІ її власної посадової інструкції лікаря-невропатолога неврологічного кабінету КДВ N? 2.

Наступна паперова виписка з ЕСОЗ МІС (медична інформаційна система) "Каштан" свідчить, що за самозверненням пацістка ОСОБА_2 у період з 12-30 год. по 12-40 год. 27.02.2024р. була змушена у друге звернутися, вже до іншого лікаря-невропатолога КДВ N? 2 ОСОБА_9 , якою було складено консультативний висновок N? , за результатами якого в подальшому було сформовано та видано 01.03.2024р. ОСОБА_2 електронний рецепт на необхідний лікарський препарат.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» від 19.10.2017 № 2168-VIII (зі змінами), у межах програми медичних гарантій держава гарантує громадянам, іноземцям, особам без громадянства, які постійно проживають на території України, та особам, яких визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, повну оплату за рахунок коштів Державного бюджету України необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів, пов`язаних з наданням, зокрема: 1) екстреної медичної допомоги; 2) первинної медичної допомоги; 3) спеціалізованої медичної допомоги; 4) паліативної медичної допомоги; 5) реабілітації у сфері охорони здоров`я; 8) послуги з проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі Закон №2168). Такі гарантії забезпечуються певними принципами, серед яких (стаття 5 Закону №2168): 2) надання рівних державних гарантій для реалізації пацієнтами права на охорону здоров`я незалежно від віку, раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, зареєстрованого місця проживання, за ознакою мови або іншими ознаками; 3) забезпечення збереження і відновлення здоров`я населення шляхом надання медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів належної якості; 5) універсальність та справедливість доступу до необхідних медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів за програмою медичних гарантій; 6) передбачуваність та спланованість обсягу медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів . У зв`язку із чим, пацієнти у сфері державних фінансових гарантій мають право на 1) отримання необхідних їм медичних послуг, медичних виробів та лікарських засобів належної якості за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на реалізацію програми медичних гарантій, у надавачів медичних послуг (ст. 5 Закону №2168).

Відповідно до Наказу МОЗ України від 19.07.2005 № 360, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.07.2005 р. за № 782/11062 «Про затвердження Правил виписування рецептів на лікарські засоби і медичні вироби, Порядку відпуску лікарських засобів і медичних виробів з аптек та їхніх структурних підрозділів, Інструкції про порядок зберігання, обліку та знищення рецептурних бланків» (далі Наказу №360) визначено вимоги до виписування рецептів медичними працівниками на лікарські засоби і медичні вироби. Відповідно до затверджених правил, електронний рецепт - медичний документ в електронній формі, сформований лікарем в Реєстрі медичних записів, записів про направлення та рецептів (далі - Реєстр) в електронній системі охорони здоров`я (далі - система) на підставі медичних записів в Реєстрі (п.2); рецепти на лікарські засоби виписуються лікарями згідно з лікарськими спеціальностями, за якими провадиться медична практика відповідно до отриманої суб`єктом господарювання ліцензії, та відповідних лікарських посад (п.3).

Матеріалами справи підтвреджено, що у судовому засідання суду першої інстанції, позивачка зазначила, що не виписала хворій зазначений препарат, через те, що він є синтетичним препаратом антропінового ряду, кількість виписаного не контролюється, а тому він є більш небезпечним для хворої.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку обґрунтовано із доведеністю всіх обставин позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оскльікі як встановлено ОСОБА_1 , дала пояснення, що кількість виписаного препарату Цикладол не контролюється і є небезпечним для хворою, проте як було встановлено, саме цей препарта хворій ОСОБА_2 було виписано іншим лікарем-неврологом ОСОБА_9 і будь які застереження у консультативному висновку були відсутні, а отже апеляційний суд погоджується із місцевим судом щодо недоведеності позивачкою у своєї дисциплінарного проступку у вигляді не призначення препарату.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказу №383 від 07.06.2024 лікаря ОСОБА_1 було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків (т.1 а.с.27-32). підставою проведення службового розслідування була скарга гр. ОСОБА_3 від 21.05.2024 щодо неналежного надання допомоги її чоловіку гр. ОСОБА_4 медичної допомоги у зв`язку із неоформленим електронного рецепту лікарем невропатологом ОСОБА_1 .

За змістом скарги, лікар відмовилася виписувати рецепт, оскільки вона не вміє цього робити (т.2 а.с.126).

Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що 08.05.2024р. хворий ОСОБА_4 був за направленням записаний на прийом до лікаря ОСОБА_1 на 15.05.2024р. о 16-40 год. У встановлений час 15.05.2024р. дружина хворого ОСОБА_4 (діагноз: хвороба Паркінсона) - ОСОБА_3 звернулася до лікаря-невропатолога неврологічного кабінету консультативно-діагностичного відділення N? 2 КНП "Міська клінічна лікарня N?16* ДМР ОСОБА_1 , робочий кабінет якої розташований по вулиці Козака Мамая, будинок 26 у м. Дніпрі та отримала від лікаря відмову у формуванні та видачі електронного рецепту на життєво необхідні ліки з діючою речовиною - Леводопа 250мг га Карбідопа 25 мг для пацієнта, у зв?язку з невмінням цього робити, чим поставила життя та здоров?я хворого під великий ризик. Сам пацієнт ОСОБА_4 є людиною похилого віку - 70 років, маломобільним, що самостійно не в змозі особисто відвідувати за цих поважних причин лікуючого лікаря для отримання електронного рецепту з метою купівлі найважливіших ліків для себе. Дані функції виконує його дружина ОСОБА_3 як особистий представник за його згодою. Такі електронні рецепти на лікарський препарат за діючою речовиною Леводопа 250 мг та Карбідопа 25мг вона отримувала за нього і ранішею.

За результатами проведеного службового розслідування, згідно із актом №3 від 27.05.2024 встановлено, що 08.05.2024 хворий ОСОБА_4 був за направленням записаний на прийом до лікаря ОСОБА_1 на 15.05.2024 року на 16 год 40 хв. Хворий ОСОБА_4 має встановлений діагноз ОСОБА_10 , є особою похилого віку (70 років), маломобільним. Дружина пацієнта ОСОБА_3 , звернувшись до лікаря за отриманням рецепту отримала відмову через невміння формування та видачі електронного рецепту. Сама дружина є його особистим представником і раніше вже отримувала рецепти для нього самостійно, зокрема, 03.01.2024 ОСОБА_1 створювала електронний рецепт ОСОБА_4 через систему «Каштан».

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було долучено скрин-шоти системи «Каштан» в яких присутня іформація щодо виписах рецептів 03.01.2024 року ОСОБА_1 препаратна Левадоп 250 мг та Карбідоп 250 мгк таблетки у кількості 100 штук, дана обставина була визнано позивачкою у суді першої інстанції, а отже у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК не підлягає доказуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що позивачка свідомо відмовила у виписці рецепту, зазначивши причиною невміння формування рецептів, однак колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 вже виконувалась дана дія и проходилсь нею відповідні курси, а отже у даному випадку спірний наказ також є обгрнутований.

Апеляційний суд вважає, що за сукупністю трьох наказів про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, існували всі законні підстави за для звільнення ОСОБА_1 .

Суд, перевіривши та проаналізувавши наявні докази у справі не вбачає підстав зя для скасування рішення, яке було ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Доводи позивачки про відсутність повноважень у судді Ярощук О.В. щодо розгляду даної справи є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суддею було підписано присягу 05.07.2024 року, а згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, Головуючого суддю Ярощук О.В. було визначено 10.07.2024 року, тобто з наявністю всіх повноважень щодо здійснення правосудля.

Доводи скарги, що позивачка що під час виконання трудових обов`язків відповідне положення про здійснення навчання/самоосвіти медичного персоналу до відома позивачки не доведено, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як було встановлено матеріалми справи та не заперечувалось позивачкою, рецепти нею неодноразово виписувались.

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Позивачкою належним чином не спростовано наведені у даному рішенні обставини, а тому апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).,

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 9 липня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи