Справа № 304/1032/22 Провадження № 2/304/14/2025
У Х В А Л А

10 липня 2025 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

за участі секретаря судового засідання Галас Т.Ю.,

представника Перечинської міської ради Сіроки Р.З.,

представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

адвоката Лисака П.О.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ліфлянчика С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 304/1032/24 за позовом ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення Перечинської міської ради Закарпатської області,

У С Т А Н О В И В :

позивач звернулася в суд з позовом до Перечинської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому просить визнати недійсним та скасувати рішення Перечинської міської ради Закарпатської області № 356 від 20 серпня 2015 року, яким передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Перечинського районного суду від 01 серпня 2022 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування рішення Перечинської міської ради Закарпатської області, її розгляд постановлено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2022 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування рішення Перечинської міської ради Закарпатської області закрито та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 03 червня 2024 року залучено до участі у цивільній справі №304/1032/22 за позовом ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування рішення Перечинської міської ради Закарпатської області як співвідповідача ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 13 лютого 2025 року залучено до участі у цивільній справі №304/1032/22 за позовом ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення Перечинської міської ради Закарпатської області як співвідповідачів ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Позивач ОСОБА_4 у судові засідання, призначені на 19 травня та 10 липня 2025 року не з`явилася, хоча про місце, дату та час таких повідомлялася у встановленому законом порядку, що стверджується відповідними довідками про доставку повідомлення у додаток «Viber», при цьому про причини своєї неявки не повідомила, заяв про розгляд справи у її відсутності не подавала.

Таким чином, в силу ч. 3 ст. 131 ЦПК України суд визнає, що позивач ОСОБА_4 повторно не з`явилася до суду без поважних причин.

У судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з`явилася, хоча про місце, дату та час такого повідомлялася у встановленому законом порядку.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду не з`явилися, однак їх представник адвокат Лисак П.О. у судовому засіданні підтримав попередньо подане ним в електронній формі через систему «Електронний суд» клопотання про залишення позову без розгляду, з огляду на неявку позивача ОСОБА_4 у судові засідання, призначені на 11 грудня 2024 року, 13 лютого та 19 травня 2025 року, без повідомлення поважних причин, які б обґрунтовували таку неявку. Зазначив, що випадки неявки позивача на судові засідання мають системний характер. Внаслідок цього розгляд справи триває понад три роки, що у свою чергу не дає можливості добросовісним набувачам користуватись своїм майном належним чином. Одночасно зазначив про підтримання позиції адвоката Ліфлянчика С.І. щодо необхідності постановлення окремої ухвали відносно позивача ОСОБА_4 .

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ліфлянчик С.І. у судовому засіданні підтримав заявлене клопотання про залишення позову без розгляду та одночасно підтримав попередньо подане ним в електронній формі через систему «Електронний суд» клопотання про постановлення окремої ухвали стосовно дій позивача ОСОБА_4 як таких, що містять ознаки зловживання процесуальними правами, а саме: неодноразову неявку до суду без поважних причин, неповідомлення причин неявки та відсутність заяв про розгляд справи без її участі, незважаючи на обов`язковість особистої присутності. Зазначає, що позивач не з`явилася у судові засідання, призначені на 11 грудня 2024 року, 13 лютого та 19 травня 2025 року, без поважних причин та без подання заяви про розгляд справи за її відсутності. Явку позивача у справі судом визнано обов`язковою, проте вона жодного разу не з`явилася, чим перешкоджає судовому розгляду понад три роки. Така поведінка свідчить про систематичне зловживання процесуальними правами, що прямо суперечить вимогам ст. 44 ЦПК України, та унеможливлює ефективний і справедливий розгляд справи. Також звернув увагу на те, що неявка позивача до суду порушує права відповідачів, займає час суду, витрачений на розгляд справи час міг би бути використаний для чогось іншого.

Представник Перечинської міської ради Закарпатської області як відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав заявлене клопотання про залишення позову без розгляду, а вирішення питання про постановлення окремої ухвали залишив на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 43 ЦПК України чітко визначає права та обов`язки сторін по справі, а відповідно до ч. 1 ст. 44 цього Кодексу учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно ч. 5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

За змістом вказаних вимог процесуального закону правом на залишення заяви без розгляду суд наділений у випадку повторної неявки позивача в судове засідання за сукупності таких умов: - належного повідомлення позивача про час та місце судового засідання; - повторної неявки його в судове засідання, яка в такому разі визнається як друга поспіль; - ненадходження від позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно норм статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Європейський суд у рішенні у справі «Калашников проти Росії» зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. У рішенні Європейського Суду від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» вказано, що сторони вживають заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Внаслідок неналежного здійснення своїх процесуальних прав і виконання обов`язків заявником не отримано судову повістку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Суд повинен контролювати процесуальну поведінку осіб, які беруть участь у справі, так як на нього поширюється порядок цивільного судочинства, а значить обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, а також нести відповідальність за зловживання правом. У прямі обов`язки осіб, що беруть участь у справі, входить дотримання процесуальної дисципліни на протязі всього провадження у справі.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Вказане дисциплінує заявника, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо заявник не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Також, прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для залишення без розгляду позову ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення Перечинської міської ради Закарпатської області.

Відповідно ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

У зв`язку з наведеним, залишення позову без розгляду, як це передбачено законом, а саме п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

При вирішенні заявленого адвокатом Ліфлянчиком С.І. клопотання про постановлення окремої ухвали суд враховує наступне.

Згідно ч. 2 ст. 262 ЦПК України суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (Постанова ВС від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (Постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18)).

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами (Постанова ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21)).

Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у даній справі - відповідач, визнаючи в актах приймання-передачі та гарантійному листі факт виконання позивачем умов Договору щодо укладення договорів страхування та підтверджуючи надходження сум страхових платежів і зазначаючи суми комісійної винагороди позивачу, гарантуючи їх виплату, у судових засіданнях зайняв протилежну позицію та став стверджувати про відсутність доказів того, що саме за участі позивача укладено низку договорів страхування (Постанова ВС від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17).

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними (Постанова ВС від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц (провадження № 61-5521св20)).

В науці цивільного процесуального права добросовісність розуміється як: загальний обов`язок суб`єктів цивільного процесуального права сумлінно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки (стаття 6 ЦПК УРСР 1924 року; стаття 8 ЦПК УРСР 1929 року; стаття 99 ЦПК 1964 року; стаття 27 ЦПК 2004 року); презумпція, відповідно до якої кожний учасник вважається таким, що діє в цивільному процесі добросовісно, поки не доведено протилежне; принцип цивільного процесуального права.

Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Складовими цього принципу в цивільному судочинстві є: - заборона зловживання процесуальними правами (пункт 11 частини третьої статті 2, частина перша статті 44 ЦПК України); - вимога добросовісного виконання процесуальних обов`язків (частина 3 статті 27 ЦПК України (в редакції 2004 року), частина перша статті 44 ЦПК України); - процесуальний естопель або доктрина заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) - заборона чинити інші протиправні перешкоди у здійсненні правосуддя (введення суду в оману, використання втрачених процесуальних можливостей).

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права (Постанова ВС від 12 жовтня 2021 року у справі № 311/2121/19 (провадження № 61-11958св20).

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій (Постанова ВС від 12 жовтня 2022 року у справі № 345/2935/21 (провадження № 61-2472св22)).

Зловживання процесуальними правами це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах. Потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (Постанова ВС від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 (провадження № 61-128св19)).

Постановлення окремої ухвали (частина друга статті 262 ЦПК України) є спеціальним засобом запобігання зловживанню процесуальними правами.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

За наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню виявлених порушень.

Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Дійсно, належним чином повідомлена позивач ОСОБА_7 у судові засідання, призначені на 19 травня та 10 липня 2025 року, не з`явилася, заяв про розгляд справи за її відсутності не надходило і її нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Проте явку позивача ОСОБА_4 обов`язковою судом у встановленому законом порядку визнано не було.

Тобто твердження адвоката Ліфлянчика С.І. у цій частині не відповідають дійсності.

Також адвокат Ліфлянчик С.І. стверджує, що неодноразова неявка до суду без поважних причин, неповідомлення про причини неявки та відсутність заяв про розгляд справи без участі позивача вказують на зловживання ОСОБА_4 процесуальними правами.

Однак з такою позицією адвоката Ліфлянчика С.І. суд не погоджується з огляду на наведені вище норми права та правові позиції Верховного Суду.

Тобто, на думку суду, у діях (бездіяльності) позивача ОСОБА_4 відсутні ознаки зловживання процесуальними правами.

Будь-яких інших дій (бездіяльності), які здійснювала позивач ОСОБА_4 та які б могли свідчити про систематичне зловживання нею своїми процесуальними правами, адвокатом Ліфлянчиком С.І. ані у клопотанні про постановлення окремої ухвали, ані у судовому засіданні наведено не було.

Крім цього суд вважає за необхідне звернути увагу на ті обставини, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як відповідачі були залучені до участі у даній справі саме за клопотаннями позивача ОСОБА_4 , поданими нею у письмовому вигляді.

Крім цього, позивач ОСОБА_4 неодноразово особисто брала участь у судових засіданнях, що вбачається з протоколів судових засідань.

Одночасно заходи забезпечення позову щодо належного відповідачам майна у ході розгляду даної справи не застосовувалися.

При подачі клопотання про постановлення окремої ухвали адвокатом Ліфлянчиком С.І. наведених обставин враховано не було.

Відтак суд приходить до висновку, що клопотання адвоката Ліфлянчика С.І. про постановлення окремої ухвали є безпідставним та не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 6, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ст. 2, 43, 44, 131 ч. 3, 223 ч. 5, 257, 258-261 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

позов ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення Перечинської міської ради Закарпатської області залишити без розгляду.

Роз`яснити позивачу право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ліфлянчика Станіслава Ігоровича про постановлення окремої ухвали відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), можливості вчинення передбачених цим Кодексом дій з використанням підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне судове рішення складено 10 липня 2025 року.

Головуючий: Ганько І. І.