Єдиний унікальний номер судової справи: 484/241/25
Номер провадження 22-ц/812/1053/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Шикері І.А. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (надалі - ТОВ «Діджи Фінанс») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У січні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 23 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 200513578, за яким позичальнику було надано кредитні кошти в розмірі 21 050 грн зі встановленим строком користування з 23 квітня 2016 року по 23 жовтня 2017 року. Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений договором строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

23 травня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено у ньому тимчасову адміністрацію.

За результатами публічних торгів від 15 червня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» на підставі договору факторингу № 7_БМ від 20 липня 2020 року набуло право вимоги за кредитними договорами, у яких кредитором був ПАТ «Банк Михайлівський». Згідно реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, було відступлено ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги, в тому числі по кредитному договору № 200513578, укладеному 23 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 .

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором № 200513578 належним чином не виконував, у зв`язку з цим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 19 листопада 2024 року становить 57 971, 42 грн, з яких 19 600 грн заборгованість за кредитом, 38 371, 42 - заборгованість за відсотками.

Посилаючись на те, що борг відповідачем не повернуто, позивач вважав, що він на підставі ст.625 ЦК України має відшкодувати йому з грудня 2021 року по жовтень 2024 року 3% річних у сумі 5 222, 74 грн та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у сумі 26 114, 18 грн.

Враховуючи викладене, ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 200513578 від 23 квітня 2016 року в сумі 89 308,34 грн, з яких: 57 971, 42 грн - основна заборгованість, 26 114, 18 грн - інфляційні втрати, 5222, 74 грн - 3% річних. Також позивач просив стягнути з відповідача судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності, в якій просив застосувати позовну давність щодо позовних вимог позивача до нього та відмовити у позові.

Як на підставу задоволення вказаної заяви, відповідач зазначав, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду з позовом, оскільки ПАТ «Банк Михайлівський» мав право на звернення до суду з позовом з 23 жовтня 2017 року та протягом наступних трьох років, однак позовну заяву подав його правонаступник ТОВ «Діджи Фінанс» лише 10 січня 2025 року. А крім того на думку відповідача відсутні підстави для поновлення такого строку з підстав укладання договору про відступлення прав вимоги № 7_БМ укладено з ТОВ «Діджи Фінанс» 20 липня 2020 року.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що хоча позов ТОВ «Діджи Фінанс» і є обґрунтованим, однак, оскільки він був поданий 13 січня 2025 року, тобто з пропуском, встановленого ст. ст. 257-258 ЦК України та враховуючи подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ТОВ «Діджи Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач зазначав, що судом не з`ясовано всі обставини справи, зокрема те, що на території України з березня 2020 року було оголошено карантин у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19, а тому строки позовної давності не застосовуються.

Також звертає увагу суду на те, що строк кредитування чітко визначений у кредитному договорі № 200513578 від 23 квітня 2016 року - 548 днів, тобто з 23 квітня 2016 року по 23 жовтня 2017 року. А відповідно до розділу «Прикінцеві положення» ЦК України, який доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Окрім того, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

У відзиві на апеляційну скаргу, представника відповідача - адвокат Філатов І.Л. просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач вважає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не були порушені норми як матеріального так і процесуального прав, а від оскаржуване рішення є вмотивованим, законним та обґрунтованим.

Також звертає увагу на те, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом було додано реєстр договорів, права вимоги за якими відступають, де зазначено, що його заборгованість складає 57 971 ,42 грн, однак розрахунку такої заборгованості матеріали справи не містять.

До того ж, наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат ніким не підписаний, а тому не зрозуміло хто взагалі його склав.

Крім того, у справі відсутня інформація про кошти, які відповідач сплачував ПАТ «Банк Михайлівський» за користування кредитом.

Також відповідач вважає безпідставними посилання позивача в апеляційній скарзі на Закон України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», а також на введення на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану, оскільки ці обставини не змінюють обставини справи.

Так, на думку відповідача, право на звернення до суду з даним позовом виникло саме з моменту набуття такого права - 20 липня 2020 року, однак новий кредитор не скористався своїм правом в межах трирічного строку звернення до суду, а подав такий позов майже через п`ять років.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи ТОВ «Діджи Фінанс» в задоволенні позову до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду з позовом з пропуском строку, встановленого ст. ст. 257-258 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи встановлено, що 23 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 200513578 зі встановленим строком користування з 23 квітня 2016 року по 23 жовтня 2017 року.

20 липня 2020 року на підставі договору факторингу № 7_БМ ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги в тому числі за вказаним кредитним договором.

ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості через систему «Електронний суд» 10 січня 2025 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12.

Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року ( з урахуванням постанов Кабінету Міністрів України №392 від 20 травня 2020 року,№500 від 17 червня 2020 року,№641 від 22 липня 2020 року,№760 від 26 серпня 2020 року,№956 від 13 жовтня 2020 року,№1236 від 09 грудня 2020 року,№104 від 17 лютого 2021 року,№405 від 21 квітня 2021 року,№611 від 16 червня 2021 року,№855 від 11 серпня 2021 року,№981 від 22 вересня 2021 року,№1336 від 15 грудня 2021 року, №229 від 23 лютого 2022 року, №630 від 27 травня 2022 року, №928 від 19 серпня 2022 року, №1423 від 23 грудня 2022 року, №383 від 25 квітня 2023 року).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України в Україні введено воєнний стану з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє на цей час.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-IX пункт 19 було викладено у наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено позовну давність при зверненні до суду, починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє на даний час.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 12 листопада 2024 року №911/79/24.

Отже, суд першої інстанції обчислюючи строк позовної давності не врахував дану обставину і дійшов помилкового висновку щодо пропущення позивачем строку позовної давності.

Вирішуючи позов по суті позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 23 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви № 200513578, зі змісту якого вбачається, що позичальнику строком до 23 жовтня 2017 року було надано кредитні кошти у сумі 21050 грн зі сплатою 0,0001% річних та щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3%, починаючи з 11 місяця дії договору (щомісячний платіж 1470 грн, останній платіж 1472 грн).

У цей же день ПАТ «Банк Михайлівський» ознайомив відповідача з графіком платежів до кредитного договору.

Відповідно до цього графіку на погашення тіла кредиту мало бути зараховано 21 050 грн, на погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості 5052 грн, а також 360 грн на погашення плати за підтвердження проведення платежу (послуга SMS сервісу).

Сплата процентів за користування кредитом вказаним графіком платежів не передбачалася.

20 липня 2020 року ПАТ «Банк Михайлівський», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та ТОВ «Діджи Фінанс» уклали договір №7_БМ про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі протоколу електронного аукціону від 15 червня 2020 року відступив ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього договору, надалі за текстом Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки та/або договорами застави, з урахуванням всіх змін, доповнень та додатків до них, згідно з реєстром у додатку №1 до цього договору.

Сторони визначили, що Новий кредитор в день настання Відкладальної обставини відповідно до пункту 161 цього договору, але у будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього договору, право вимагати сплати неустойки, пені, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених ст. 625 ЦК України (індекс інфляції, 3% річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказано у Додатку №1 до цього Договору (а.с.23-27).

Згідно з платіжним дорученням №25 від 09 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі протоколу електронного аукціону від 15 червня 2020 року 5 307 308,39 грн (а.с.25).

Відповідно до Реєстру договорів, права вимоги за якими відступлені та боржників за такими договорами (додаток №1 до договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020), який підписаний сторонами договору, до ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло, зокрема, право вимоги за кредитним договором № 200513578 від 23 квітня 2016 року на суму 57 971, 42 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту у сумі 19 600 грн та заборгованості по відсотках у сумі 38 371,42 грн (а.с.27 зворот).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.

У відповідності до частини 1статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 2статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.

Відповідно до частини 1статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 3 частини 2статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною 1статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 57 971,42 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту у сумі 19 600 грн та заборгованості по відсотках у сумі 38371,42 грн.

Враховуючи те, що графіком погашення кредиту не передбачено сплату процентів за кредитним договором (їх розмір у графіку погашення кредиту становить 0 грн), розрахунку заборгованості щодо нарахування процентів та за якою процентної ставкою відповідачем не надано, що позбавляє можливості перевірити правильність їх нарахування, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення кредитної заборгованості підлягають частковому задоволенню на суму тіла кредиту, що становить 19 600 грн.

Що стосується стягнення з відповідача сум за статтею 625 ЦК України, то колегія суддів виходить з наступного.

Статті 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення з відповідача сум за статтею 625 ЦК України підлягають стягненню за період з грудня 2021 року до 23 лютого 2022 року, оскільки стягнення їх з 24 лютого 2022 року є неможливим в силу вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Оскільки відповідач не виконав вимоги кредитного договору щодо погашення кредиту, то в силу вимог ст.625 ЦК України він повинен відшкодувати позивачу інфляційні втрати у сумі 693, 51 грн ((19600 грн. х (103. % / 100%) - 19600 грн)) та 3% річних у сумі 136, 93 грн (19600 грн х 3% :365 дн. 85 дн.).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції на підставі п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 430, 44 грн, з яких: 19 600 грн - тіло кредиту, 693, 51 грн - інфляційні втрати, 136.93 грн - 3% річних.

Що стосується, судових витрат то колегія виходить з наступного.

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовом, ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило судовий збір у сумі 2422,40 грн. Позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено частково, а саме на 22,87 %, то позивачу має бути компенсовано 554 грн судового збору.

За подачу апеляційної скарги ТОВ «Діджи Фінанс» сплачено судовий збір в розмірі 3633,30 грн, апеляційну скаргу задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 830, 93 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1384,93 грн (554 грн + 830,93 грн).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги позивачем надано Договір № 26 про надання правової допомоги від 15 лютого 2024 року, укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» та Адвокатським Бюро «Анастасії Міньковської», додаткову угоду до Договору № 26, детальний опис робіт (наданих послуг) в якому зазначено підготовку позовної заяви з додатками про стягнення кредитної заборгованості, вартість якої становить 7000 грн та Акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 07 січня 2025 року.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (див.: пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Заяви про зменшення розміру витрат на професійну допомогу у зв`язку з їх не співмірністю відповідачем не подано, а відтак колегія суддів виходячи з принципу пропорційності задоволення позовних вимог (22,7%) вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 1600, 90 грн (7000 грн х 22,87%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором -задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» () заборгованість за кредитним договором № 200513578 від 23 квітня 2016 року у розмірі 20 430,44 грн з яких: 19 600 грн - заборгованість за тілом кредиту; 693, 51 грн - інфляційні втрати та 136, 93 грн - 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 1384,93 грн судового збору та 1600,90 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 10 липня 2025 року.