Справа № 133/4014/24
Провадження № 22-ц/801/1571/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк О. О.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 рокуСправа № 133/4014/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів: Панасюка О. С., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач Самгородська сільська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Путіліним Євгеном Вікторовичем, на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2025 року, постановлену у складі судді Гуменюка О. О. в м. Козятин, дата складення повного судового рішення відповідає даті постановлення ухвали,

в с т а н о в и в :

В грудні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Путіліна Є. В., звернувся з позовом до Самгородської сільської ради, в якому просив визнати незаконними дії Самгородської сільської ради щодо не розгляду його заяви від 09 жовтня 2024 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,6674 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, а також просив зобов`язати Самгородську сільську раду розглянути його заяву від 09 жовтня 2024 року та прийняти рішення за наслідками розгляду заяви про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,6674 га в АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2025 року відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено ОСОБА_1 , що він має право звернутись з аналогічними позовними вимогами у порядку адміністративного судочинства до Вінницького окружного адміністративного суду.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції прийняте рішення мотивував тим, що в даній справі має місце публічно-правовий спір, який не належить до юрисдикції загальних судів та не розглядається у порядку цивільного судочинства, а натомість повинен розглядатись адміністративним судом, яким в даному випадку є Вінницький окружний адміністративний суд, та вирішуватись у порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Не погодившись із такою ухвалою, 06 червня 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Путіліна Є. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що спір стосується земельної ділянки, на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна належний на праві власності позивачу. Так, на підставі нотаріально посвідченого 03 липня 2013 року договору купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_1 набув право власності на: нежитлові будівлі механізованого загону літ «А» , операторської літера «Б» площею 16,2, загальною площею 490,5 м2, які розташовані на землю колишнього мехзагону загальною площею 1,8 га та знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року (справа № 318/1274/18) зроблено висновок про те, що: «При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднані з положеннями статті 129 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2сч15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253сч16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них».

З огляду на те, що позивач є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці щодо якої подано заяву на отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, отже порушено право цивільне і між сторонами виник приватно-правовий спір, який має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Самгородська сільська рада у встановлений судом строк не скористалася право на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Путілін Є В. та відповідач Самгородська сільська рада будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явилися, будь-яких клопотань про відкладення розгляду до суду не надсилали.

За таких обставин, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином (ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала у повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Статтею 19 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, позивач звернувся до суду з позовом до органу місцевого самоврядування про визнання незаконними бездіяльності Самгородської сільської ради щодо не розгляду його заяви від 09 жовтня 2024 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а також просив зобов`язати Самгородську сільську раду розглянути його заяву від 09 жовтня 2024 року та прийняти рішення за наслідками розгляду заяви про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Суд першої інстанції, відмовив у відкритті провадження у справі, виходячи із того, що вказаний спір виник із приводу протиправності бездіяльності суб`єкта владних повноважень і є публічно-правовим, тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 805/4505/16-а).

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Разом із цим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

До таких правових висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах: від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц та інших.

Суд першої інстанції, врахувавши відповідні норми ЗК України, які регулюють процес набуття громадянами права власності на земельні ділянки із земель державної чи комунальної власності, вказав про те, що набуття особами права власності на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проєкту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність.

Таким чином, правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб.

При прийнятті рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орган місцевого самоврядування виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах.

Спір, як щодо рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою, так і щодо оскарження дій суб`єкта владних повноважень про надання чи відмову в наданні такого дозволу, є публічно-правовим. Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 308/10112/16-а та від 18 грудня 2019 року у справі № 160/4211/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив правильні висновки про відмову у відкритті провадження у справі з тих підстав, що позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), оскільки спір пов`язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, що є компетенцією адміністративного судочинства.

Спірна бездіяльність органу місцевого самоврядування випливає з виконання ним визначених законом владних повноважень, а спір з приводу протиправності бездіяльності суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим й підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а не цивільного.

Колегія суддів звертає увагу, що висновок суду першої інстанції узгоджується із судовою практикою Верховного Суду у даній категорії справ (частина четверта статті 263 ЦПК України), яка є сталою та сформованою.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права, незгоди з висновками суду й не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником адвокатом Путіліним Є. В., не містить доводів, які б спростовували оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, яка ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому ухвала Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2025 року підлягає залишенню без змін, а подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, то судові витрати ОСОБА_1 , понесені у суді апеляційної інстанції, слід залишити за ним. Доказів понесення судових витрат в суді апеляційної інстанції іншими учасниками справи матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Путіліним Євгеном Вікторовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Т. М. Шемета

Судді О. С. Панасюк

Т. Б. Сало