УХВАЛА

22 липня 2025 року

м. Київ

справа № 363/1312/23

провадження № 61-8273ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коломієць Г. В. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Целікова Владілена Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), в якому просила суд стягнути суму боргу в розмірі 627 138,76 грн, з яких: сума основної заборгованості - 43 304,00 грн, 3 % відсотки річних - 1 441,49 грн, інфляційні втрати - 11 249,67 грн, 3 % за кожен день прострочення - 526 143,60 грн, та моральна шкода у сумі 45 000,00 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 жовтня

2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживачів задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 43 304,00 грн, три відсотки річних, інфляційні втрати та пеню у розмірі 43 304,00 грн, завдану моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн, а всього - 91 608,00 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року заяву представника позивача адвоката Целікова В. В. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживачів задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 382,18 грн.

У задоволенні заяви в частині вимоги про відшкодування судових витрат у більшому розмірі відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 24 жовтня 2024 року змінено, викладено другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 43 304,00 грн, три відсотки річних у розмірі 1 441,49 грн, інфляційні втрати у розмірі 11 249,69 грн, завдану моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн, а всього стягнуто - 56 995,18 грн.

Додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області

від 11 листопада 2024 року змінено, зменшено суму витрат до стягнення

з 4 382,18 грн до 2 726,44 грн.

30 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Целіков В. В. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2025 року (надійшла до суду 01 липня 2025 року), у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржуване судове рішення, залишити в силі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Целікова В. В. залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме запропоновано надати суду уточнену редакцію касаційної скарги з посиланням на підставу (підстави) касаційного оскарження, передбачену (передбачені) частиною другою статті 389 ЦПК України та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

21 липня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла уточнена редакція касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката

Целікова В. В. та докази направлення уточненої касаційної скарги всім учасникам справи.

Дослідивши уточнену касаційну скаргу, Верховний Суд встановив, що в уточненій редакції касаційної скарги представник заявника знову не виконав вимоги пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.

В уточненій касаційній скарзі представник заявника, як на підставу касаційного оскарження, посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Однак, в уточненій касаційній скарзі представник заявника посилається лише на ухвали Верховного Суду, що стосуються процесуальних питань, які вирішував Верховний Суд при залишенні без руху або поверненні касаційних скарг.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Верховний Суд не може взяти до уваги посилання представника заявника на постанову Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18), оскільки дана постанова стосується лише розподілу судових витрат, а не питання по суті позовних вимог.

З касаційної скарги встановлено, що представник заявника оскаржує і просить скасувати постанову апеляційного суду по суті позовних вимог - щодо захисту прав споживача, і не згоден з постановою апеляційного суду в частині визначення розміру стягнення заборгованості, інфляційних втрат, 3% річних, пені та розміру моральної шкоди.

Враховуючи викладене, представником заявника не виконані вимоги ЦПК України,

а саме не зазначено постанов Верховного Суду, в яких викладено висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (захист прав споживачів та стягнення заборгованості за невиконання договору).

Також у своїй касаційній скарзі представник заявника посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження, а саме що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах.

Верховний Суд не бере до уваги посилання представника заявника на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки воно є загальним та не відповідає вимогам, викладеним у ЦПК України.

Крім того, є висновок Верховного Суду про застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та є стала судова практика щодо вирішення спорів у таких правовідносинах.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України,

у разі невиконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху, касаційна скарга вважається неподаною та повертається заявникові.

Оскільки станом на 22 липня 2025 року не виконані вимоги, викладені в ухвалі Верховного Суду від 08 липня 2025 року щодо необхідності зазначення конкретних підстав касаційного оскарження, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України, це перешкоджає Верховному Суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження, тому касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката

Целікова В. В. підлягає визнанню неподаною та поверненню заявникам.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Целікова Владілена Володимировича на постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2025 року вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Коломієць