Справа №442/675/25
Провадження №2/442/502/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Нагірної О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Лесович О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 442/675/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до закладу професійної освіти «Меденицький аграрно-технічний професійний коледж», третя особа - Міністрерство освіти і науки України, про визнання права на приватизацію,

учасники справи :

представник позивачів ОСОБА_4 ,

представник відповідача Липин Ю.М.,

встановив:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача, в якому просять визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язати закладу професійної освіти «Меденицький аграрно-технічний професійний коледж» відповідача розглянути заяву та видати свідоцтво про право власності на квартиру.

В обґрунтування позову покликаються на те, що вони є наймачами квартири АДРЕСА_2 з 16 лютого 1983 року.? Ця квартира була надана ОСОБА_1 та членам її сім`ї - п`ятеро неповнолітніх дітей, після трагічної загибелі її чоловіка ОСОБА_5 в 1983 році. На даний часу в квартирі зареєстровані та постійно проживають позивачі - ОСОБА_1 ( з 16.02.1983 року), її дочка ОСОБА_2 ( з 09.12.1998 року), внучка ОСОБА_3 (з 07.04.2013 року), що підтверджується витягом про зареєстрованих осіб від №1241 від 03.10.2024 року та будинковою книжкою. Згідно з інформаційною довідкою №79-06/1 від 09.02.2024 року житловий будинок, що є за адресою АДРЕСА_3 облікується на балансі Державного навчального закладу «Меденицький професійний ліцей», інвентарний номер 10320008 та перебуває у власності Міністерства освіти і науки України.

Відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду позивачі мають право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 відповідно до вказаного Закону, оскільки є наймачами вказаного житла,-квартира належить до державної власності, перебуває на балансі відповідача - закладу професійної освіти «Меденицький аграрно-технічний професійний ліцей» на праві оперативного управління. У багатоквартирному будинку АДРЕСА_4 всі квартири приватизовані, окрім квартири позивачів. Оскільки квартира перебуває на балансі навчального закладу, тому позивачі зверталися неодноразово із заявою про приватизацію вказаної квартири до ДНЗ «Меденицький професійний ліцей».

Так, 30 серпня 2022 року, згідно з витягом з протоколу №2 засідання зборів трудового колективу ДНЗ «Меденицький професійний ліцей» прийнято рішення, згідно якого трудовий колектив ДНЗ «Меденицький професійний ліцей» не заперечує ОСОБА_1 у приватизації квартири АДРЕСА_1 . 09.10.2023 ДНЗ «Меденицький професійний ліцей» надав письмову відповідь, з якої вбачається, що ліцей не має правових підстав для створення приватизаційної комісії та надання дозволу на приватизацію квартири, оскільки це є державне майно, яке не підлягає приватизації, не може бути відчужене, рекомендовано звернутися до Фонду державного майна або Міністерства освіти і науки України.

22.02.2024 позивачка ОСОБА_1 звернулася до Міністерства освіти та науки України стосовно приватизації вказаної квартири. 20.03.2024 Міністерство освіти і науки України надало письмову відповідь, з якої вбачається, що у Міністерства відсутні правові підстави для надання згоди на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , оскільки Законом України «Про приватизацію державного та комунального майна», «Про управління об`єктами комунальної власності» нерухоме майно об`єктів державної власності не підлягає приватизації.

26.11.2024 позивачі звернулися до відповідача - ДНЗ «Меденицький професійний ліцей» із заявою відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян про приватизацію - безоплатну передачу - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 ; загальна площа квартири 68,7кв.м. Згідно з письмовою відповіддю ЗПО «Меденицький аграрно- технологічний професійний коледж» №729-01/1 від 06.12.2024 року коледж розглянув заяву ОСОБА_6 , ОСОБА_7 від 2 6.11.2024 року та повідомив, що не має законодавчих підстав для створення приватизаційної комісії та погодження приватизації квартири.

Позивачі вважають, що дії відповідача щодо відмови позивачам у приватизації квартири АДРЕСА_1 є неправомірними, такими що порушують право позивачів на приватизацію житла відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, відповідно не регулюються Законами України Про приватизацію державного і комунального майна, Про «Про управління об`єктами комунальної власності», а спеціальним Законом - Про приватизації державного житлового фонду.

Позивачі, як наймачі квартири звернулися до юридичної особи - відповідача ЗПО «Меденицький агро-технологічний професійний коледж», в оперативному управлінні якого знаходиться квартира АДРЕСА_1 із заявою про приватизацію цієї квартири відповідно до порядку, передбаченого Положенням про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян.

Відповідач - ЗПО «Меденицький агро-технологічний професійний коледж» безпідставно відмовив у прийняті рішення про приватизацію, оскільки посилання на належність нерухомого майна, яке перебуває на балансі коледжу, до державного не може бути підставою для відмови.

Квартира АДРЕСА_2 не входить до переліку квартир, приватизація яких заборонена згідно ч.2 ст.2 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду.

Відповідно до статуту ЗПО «Меденицький агротехнологічний професійний коледж» засновником коледжу є Міністерство освіти і науки України; майно, яке перебуває на балансі даної юридичної особи, перебуває в оперативному управлінні коледжу.

Посилання Міністерства освіти і науки України, коледжу на ту обставину, що нерухоме майно об`єктів комунальної власності не підлягає приватизації, не може бути вилучено, передано до статутного капіталу господарських організації і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких є відчуження, є безпідставним, оскільки суперечить нормам Закону Про приватизацію державного житлового фонду і фактично забороняють позивачам реалізувати передбачене законом та належне їм право на приватизацію житла.

Вказує, що даний спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі Міністерства освіти і науки України та перебуває на праві оперативного управління ЗПО «Меденицький агротехнологічний професійний коледж» і відповідно до ст.ст.1,8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду вказана квартира підлягає приватизації.

Позивачі протягом 2022-2024 років неодноразово зверталися до керівництва коледжу щодо оформлення передачі квартири у приватну власність. Як вказано вище відповідач протягом тривалого часу неодноразово відмовляв позивачам у вирішенні питання щодо приватизації житлового приміщення (квартири).

Таким чином, якщо органи приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача. Оскільки квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду і перебуває в оперативному управлінні ЗПО «Меденицький аграрно-технологічний професійний коледж» відповідно коледжем створюється комісія з приватизації, приймається рішення по приватизацію квартири та видається свідоцтво про право власності на квартиру.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.01.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, про що повідомити сторони, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.

Призначено підготовче судове засідання на 05.03.2025.

14.02.2025 представником ЗПО «Меденицький аграрно-технологічний професійний коледж» подано відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги не визнають. Зазначають, що статтею 49 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» визначено, що майно (об`єкти, споруди, основні фонди) закладів освіти і установ професійної (професійно-технічної) освіти, що перебувають у державній або комунальній власності, не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. Майно Професійного коледжу є об`єктом державної власності, що закріплене за ним на праві оперативного управління. Функції управління майном, яке закріплено за закладом освіти, здійснює Міністерство освіти і науки України. Відповідно до Статуту ЗП(ПТ)0 «Меденицький аграрно-технологічний професійний коледж», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України № 1164 від 19.08.2024, майно, яке закріплене за Професійним коледжем, не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню, відчуженню, приватизації або використанню не за призначенням, передачі у власність юридичним чи фізичним особам без згоди Міністерства освіти і науки України.

Таким чином, ЗП(ПТ)0 «Меденицький аграрно-технологічний професійний коледж» не має правових підстав для створення приватизаційної комісії та вчинення дій, пов`язаних із приватизацією позивачами спірної квартири.

05.03.2025 розгляд справи відкладено на 02.04.2025.

02.04.2025 ухвалою суду підготовче судове засідання закрито, розгляд справи призначено на 05.05.2025.

05.05.2025 розгляд справи відкладено на 28.05.2025.

28.05.2025 розгляд справи відкладено на 15.07.2025.

25.06.2025 від представника Міністерства освіти і науки України надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що повністю заперечує проти задоволення вимог та вважає заявлені вимоги безпідставнимим, необгрунтованимим, а тому такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 630 Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Статтею 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» встановлено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є Кабінет Міністрів України, зокрема міністерства, Фонд державного майна та інші органи виконавчої влади.

Майно навчальних закладів належить їм на правах, визначених законодавством України.

Університет є державним закладом освіти, що підпорядкований Міністерству освіти і науки України.

Фінансування навчального закладу здійснюється за рахунок державного бюджету.

Університет на балансі якого перебуває спірне майно є Національним закладом України. Відповідно до Статут Закладу професійної освіти «Меденицький аграрно-технічний професійний коледж», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 19.08.2024 № 1164 визначено, що майно закріплене за Професійним коледжом не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню, відчуженню або використанню не за призначенням, передачі у власність юридичним, фізичним особам без згоди Міністерства освіти і науки України.

Статутом також передбачено, що Університет користується майном на умовах передбачених законодавством. Відповідно до Указу Президента України «Про Положення про національний заклад (установу) України» від 16.06.1995 № 451 органам виконавчої влади заборонено передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Слід зазначити, що правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, регулюються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі Закон).

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, зокрема, що цей Закон не поширюються на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про освіту», (попередня редакція Закону), передбачала, що матеріально - технічна база навчальних закладів та установ системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Об`єкти, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Житлові відносини врегульовані Житловим кодексом України. Відповідно до статті 127 Кодексу для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Статтею 129 Кодексу визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Слід зазначити, що згідно статті 132 сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

За змістом частини першої статті 80 Закону України «Про освіту», до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо. Крім того, відповідно до частин третьої, четвертої цієї статті, основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають вилученню крім випадків встановлених законом. Об`єкти та майно державних та комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

Відповідно до положень статті 70 Закону України «Про вищу освіту» майно державних або комунальних закладів вищої освіти не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством.

Майно державного або комунального закладу вищої освіти, у тому числі того, що має статус національного, яке не використовується для провадження видів діяльності, передбачених цим Законом, та не забезпечує статутну діяльність, може без платно передаватися у встановленому законодавством порядку іншому державному або комунальному закладу вищої, фахової передвищої, професійної (професійно- технічної) освіти, науковій установі або науковій організації державної форми власності за умови його подальшого використання виключно для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами та/або Законом України "Про наукову і науково-технічну діяльність".

Заклад вищої освіти у порядку, визначеному законом, та відповідно до статуту має право використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства.

У зв`язку з цим зазначаємо, що вказане майно належить до такого, що використовується у освітньому процесі у зв`язку із можливістю передачі його в користування на період працевлаштування для потенційних науково- педагогічних працівників.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про професійну (професійнотехнічну) освіту» об`єкти права власності закріплюються засновником за закладом професійної (професійно-технічної) освіти державної або комунальної форми власності або установою професійної (професійно-технічної) освіти на праві оперативного управління. Заклади освіти та установи професійної (професійно-технічної) освіти несуть відповідальність перед засновником за збереження та використання за призначенням закріпленого за ними майна.

Майно (об`єкти, споруди, основні фонди) закладів освіти і установ професійної (професійно-технічної) освіти, що перебувають у державній або комунальній власності, може вилучатися засновником лише за умови подальшого використання цього майна і коштів, одержаних від його реалізації, на розвиток професійної (професійно-технічної) освіти.

Крім того, повідомляємо, що на законодавчому рівні ДНЗ «Меденицький професійний ліцей» не наділений повноваженнями щодо створення комісії з приватизації чи прийняття рішення про приватизацію майна, що обліковується на його балансі.

Звертаємо увагу, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» приватизації не підлягають, зокрема, об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. Загальнодержавне значення мають об`єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Варто зауважити, що пунктом 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» встановлено, що нерухоме майно об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Враховуючи викладене вище та беручи до уваги частину другу статті 19 Конституції України відповідно до якої органи державної влади мають діяти лише на підставі та в межах що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, Міністерство освіти і науки Українине має правових підстав для вчинення будь-яких дій відносно майна, наслідком яких може бути його відчуження.

В судовому засіданні представник позивачів вимоги підтримала з підстав, заявлених в позовніц заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила з підстав, викладених у відзиві на пощзовну заяву.

Представник третьої особи в судове засідання не з`яввився, подала до суду хзаперечення.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення сторін, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах зі ЗПО „Меденицький аграрно-технічний професійний коледж.

ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є наймачами квартири АДРЕСА_2 з 16 лютого 1983 року.?

На даний часу в квартирі зареєстровані та постійно проживають позивачі - ОСОБА_1 ( з 16.02.1983 року), її дочка ОСОБА_2 ( з 09.12.1998 року), внучка ОСОБА_3 (з 07.04.2013 року), що підтверджується витягом про зареєстрованих осіб від №1241 від 03.10.2024 року та будинковою книжкою.

Згідно з інформаційною довідкою №79-06/1 від 09.02.2024 року житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_3 облікується на балансі Державного навчального закладу «Меденицький професійний ліцей», інвентарний номер 10320008 та перебуває у власності Міністерства освіти і науки України.

Оскільки квартира перебуває на балансі навчального закладу, тому позивачі неодноразово зверталися неодноразово із заявою про приватизацію вказаної квартири до ДНЗ «Меденицький професійний ліцей», що підтверджується наявними в матеріалах справи заявами.

Згідно з витягом з протоколу №2 засідання зборів трудового колективу ДНЗ «Меденицький професійний ліцей» 30.08.2022 прийнято рішення, згідно якого трудовий колектив ДНЗ «Меденицький професійний ліцей» не заперечує ОСОБА_1 у приватизації квартири АДРЕСА_1 .

09.10.2023 ДНЗ «Меденицький професійний ліцей» надав письмову відповідь, з якої вбачається, що ліцей не має правових підстав для створення приватизаційної комісії та надання дозволу на приватизацію квартири, оскільки це є державне майно, яке не підлягає приватизації, не може бути відчужене, рекомендовано звернутися до Фонду державного майна або Міністерства освіти і науки України.

22.02.2024 позивачка ОСОБА_1 звернулася до Міністерства освіти та науки України стосовно приватизації вказаної квартири.

20.03.2024 Міністерство освіти і науки України надало письмову відповідь, з якої вбачається, що у Міністерства відсутні правові підстави для надання згоди на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , оскільки Законом України «Про приватизацію державного та комунального майна», «Про управління об`єктами комунальної власності» нерухоме майно об`єктів державної власності не підлягає приватизації.

26.11.2024 позивачі звернулися до відповідача - ДНЗ «Меденицький професійний ліцей» із заявою відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян про приватизацію - безоплатну передачу - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 ; загальна площа квартири 68,7кв.м.

Згідно з письмовою відповіддю ЗПО «Меденицький аграрно- технологічний професійний коледж» №729-01/1 від 06.12.2024 року коледж розглянув заяву ОСОБА_6 , ОСОБА_7 від 2 6.11.2024 року та повідомив, що не має законодавчих підстав для створення приватизаційної комісії та погодження приватизації квартири.

Позивачі вважають, що дії відповідача щодо відмови позивачам у приватизації квартири АДРЕСА_1 є неправомірними, такими що порушують право позивачів на приватизацію житла відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, відповідно не регулюються Законами України Про приватизацію державного і комунального майна, Про «Про управління об`єктами комунальної власності», а спеціальним Законом - Про приватизації державного житлового фонду.

Позивачі, як наймачі квартири звернулися до юридичної особи - відповідача ЗПО «Меденицький агро-технологічний професійний коледж», в оперативному управлінні якого знаходиться квартира АДРЕСА_1 із заявою про приватизацію цієї квартири відповідно до порядку, передбаченого Положенням про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян.

Відповідач - ЗПО «Меденицький агро-технологічний професійний коледж» відмовив у прийняті рішення про приватизацію, оскільки посилання на належність нерухомого майна, яке перебуває на балансі коледжу, до державного не може бути підставою для відмови.

Квартира АДРЕСА_2 не входить до переліку квартир, приватизація яких заборонена згідно ч.2 ст.2 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду.

Відповідно до статуту ЗПО «Меденицький агротехнологічний професійний коледж» засновником коледжу є Міністерство освіти і науки України; майно, яке перебуває на балансі даної юридичної особи, перебуває в оперативному управлінні коледжу.

Тобто, позивачі звернулися до суду з позовом ,у якому просять суд визнати за ними право на приватизацію квартири та зобов`язати відповідача здійснити розгляд заяви про оформлення передачі вказаної квартири у приватну власність.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, далі - Конвенція).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові [див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)].

Частиною четвертою статті 80 Закону України «Про освіту» встановлено, що об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням.

У свою чергу, порядок використання майна закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, врегульовано частиною шостою статті 80 Закону України «Про освіту», якою передбачено, що майно закладів освіти, яке не використовується в освітньому процесі, може бути вкладом у спільну діяльність або використане відповідно до статті 81 цього Закону.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Частиною першою статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності.

Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно.

Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства.

Частина друга статті 70 Закону України «Про вищу освіту» передбачає, що майно закріплюється за державним або комунальним вищим навчальним закладом на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу, крім випадків, передбачених законодавством.

Із системного аналізу зазначених вище норм права вбачається, що заборона приватизації об`єктів та майна державних і комунальних закладів освіти, закріплена статтею 80 Закону України «Про освіту», є загальним правилом, у той час як стаття 70 Закону України «Про вищу освіту» встановлює заборону передачі майна у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників вищого навчального закладу та вищого колегіального органу самоврядування вищого навчального закладу і містить виключення - «крім випадків, передбачених законодавством».

Вказані правові норми передбачають заборону приватизації, яка стосується об`єктів державних і комунальних закладів освіти, необхідних для використання в освітньому процесі, для провадження видів діяльності, передбачених спеціальними законами, а у цій справі спір стосується житлового приміщення, що не має статусу службового житла, належить на праві власності державі в особі Державного вищого навчального закладу «Державний агроекологічний університет» (нині - Поліський національний університет), у яке позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає (понад 15 років), тобто має триваючі зв`язки із цим житлом.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача.

Ефективний захист прав та інтересів позивача є метою, зокрема, цивільного та господарського судочинства (частина перша статті 2 ЦПК України, частина перша статті 2 ГПК України). Як правило, позивач може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88) та від 22 червня 2021 року у справах № 200/606/18 (пункт 75) та № 334/3161/17 (пункт 55).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 58, 82), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55), № 200/606/18 (пункт 73) і № 334/3161/17 (пункт 55), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункти 21, 24), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6, 5.9), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та ін.).

У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.).

За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову буде ефективним тоді, якщо забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, ЄСПЛ у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Лелас проти Хорватії» («Lelas v. Croatia») від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» («Toscuta and Others v. Romania») від 25 листопада 2008 року і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави [див. рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» («Afanasyev v. Ukraine», заява № 38722/02), п. 75)].

Ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні. Але спрямованість норм статті 13 Конвенції не свідчить про те, що сам позивач повинен підшуковувати ефективний спосіб захисту, а держава має забезпечити потерпілій від порушення стороні ефективний засіб юридичного захисту.

Отже, норми Конвенції в жодному разі не можуть бути підставою для того, щоб залишити без судового захисту особу, чиї права порушені, а навпаки - такий захист цій особі забезпечити, що підтверджується відомою латинською максимою: «ubi jus ibi remedium» («де є право, там є й засіб захисту»).

У контексті спірних правовідносин права особи не будуть вважатися порушеними, якщо громадянин, який за умовами укладеного договору набув право на отримання займаної ним і членами його сім`ї на умовах найму квартири у власність, таке право реалізував.

Судом встановлено, що відповідач протягом тривалого часу неодноразово відмовляв позивачу у вирішенні питання щодо приватизації житлового приміщення (квартири).

Разом із тим, відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Отже, прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції відповідача та від дій позивача не залежить. У цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі відмови та бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення.

Таким чином, якщо органи приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача.

Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах: від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22), підстав для відступу від якого Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачає.

У контексті цієї справи визнання відповідного суб`єктивного права (права на приватизацію) та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність є належним та ефективним способом захисту.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд

ухвалив:

позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати заклад професійної освіти «Меденицький аграрно-технічний професійний коледж» розглянути заяву та вчинити необхідні дії по передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 ..

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Нагірна О.Б.