Справа № 185/6054/25
Провадження № 2/185/5277/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 липня 2025 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О. з участю секретаря судового засідання Преображенської К.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В

29 травня 2025 року позивач звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди.

Позиція позивача

Позивач посилається на те, що він працював на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», внаслідок роботи на підприємстві він втратив професійну працездатність.

Позивач просить стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 200 000.00 грн.

Ухвалою від 03 червня 2025 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Заяви та клопотання відповідача

Відповідач звернувся до суду з відзивом на позовну заяву у якому просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЯ» про стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

Фактичні обставини, встановлені судом

ОСОБА_1 працював на шахті «Степова» в/о «ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ». До початку роботи, згідно вимог ст.29 КЗпП України, ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами праці, з наявністю на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів, а також про можливі наслідки їх впливу на здоров`я. 31.08.2017 р. наказом директора шахти «Степова» від 31.08.17 р. №1146-к ОСОБА_1 був звільнений, у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, п.2 ст.40 КЗпП України.

Працюючи у шкідливих умовах вугільної промисловості ОСОБА_1 отримав трудове каліцтво, про що свідчить акт за формою H-1 від 08.07.1992року, акт N21 по трудовій травмі від 21.02.1995 року та професійне захворювання, про що свідчить акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 03 січня 2018 року.

За висновком МСЕК від 28.04.2004 року йому первинно встановлено 5% втрати працездатності . Повторно він був направлений на огляд медико-соціальної експертної комісії, за висновком якої 16.02.2009 року йому первинно-повторно встановлено 10% втрати працездатності.

В 2011 році, 2013 році, 2015 році повторно йому встановлено також 10% втрати працездатності. 3 16 січня 2018 року йому встановлено первинно-повторно, 40 % втрати працездатності з яких: 15% - хронічне обструктивне захворювання легень, 15% - дефартрози; 5% - туговухість; 5% - за актом Н-1 N59. Під час повторного огляду МСЕК йому встановлена повторно 40 % втрати працездатності з яких: 15% - хронічне обструктивне захворювання легень, 15% - дефартрози; 5% - туговухість; 5% - за актом Н-1 N59 безстроково.

Проте, з архівів шахти «Степова» стало відомо, що первинно Позивачу встановлено втрату професійної працездатності МСЕК 28.04.1994 р. Позивач обґрунтовує позицію керуючись ст.178 ЦПК України Суд не погоджується з заявленими позовними вимогами та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до пункту 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року N 472 (далі - Правила) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, відповідно до висновків Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які стали підставою на відшкодування моральної шкоди та для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", ні на підставі Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", ні Правилами, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

У відповідності до положень п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України N 472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями станом на 01.09.1995 р. (далі Правила N 472) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

У зв`язку з встановленням МСЕК 28.04.1994 р. ОСОБА_1 втрати професійної працездатності у розмірі 5%, за заявою Позивача, наказом Директора шахти «Степова» п/о «Павлоградвугілля» (правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») від 11.01.1995 р. за №27 «Про відшкодування моральної шкоди», ОСОБА_1 було призначено та виплачено відшкодування моральної шкоди у сумі 600 000 крб. про що свідчить табуляграма за січень 1995р. під кодом 410 (моральна шкода), а також Довідка ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про нарахування та виплату ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди.

Згідно наведених положень законодавства, що діяло на час первинного встановлення позивачу втрати професійної працездатності внаслідок професійних захворювань, передбачалося відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці шляхом одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Тобто моральна шкода підлягала відшкодуванню одноразово. При цьому розмір грошової компенсації моральної шкоди визначався за домовленістю сторін, за рішенням комісії по трудових спорах або за рішенням суду. Таким чином Правилами відшкодування шкоди передбачалося визначення розміру одноразової грошової виплати у відшкодування моральної шкоди за домовленістю сторін, при цьому не визначалося, у якій формі має бути досягнута ця домовленість. Оскільки моральна шкода відшкодовується одноразово, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

Отже, ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» виконано усі умови вищевказаних Правил, а саме Позивачу була виплачена моральна шкода, як одноразова допомога (п.10 Правил), розмір якої ґрунтується на підставі висновку МСЕК від 28.04.1994 р. та розміру середньої заробітної плати так і моральна шкода добровільно за домовленістю сторін за заявою Позивача.

Частиною 5 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується одноразово. Тобто у разі реалізації свого законного права на відшкодування моральної шкоди один раз Позивач не має права повторно вимагати такої компенсації за те ж діяння (якщо багаторазове відшкодування не передбачене договором або законом, наприклад, в разі порушення договірних відносин). Такий висновок узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду України від 25 березня 2020 р. у справі №641/8857/17.

За вказаних обставин суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 264-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Витрати на судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається у Дніпровський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В. О. Головін