Дата документу 08.07.2025 Справа № 335/2788/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/2788/25
Провадження №22-ц/807/1210/25
Головуючий в 1-й інстанції Соболєва І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Трофимової Д.А.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2025 року, постановлену у м. Запоріжжі про закриття провадження у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року Концерн «Міські теплові мережі» в особі представниці Фарзаєвої Кристини Алахмедівни звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, що надавалися в нежитлове приміщення № 91 площею 162,0 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , за період за період з 01.11.2021 по 31.03.2024 загальним розміром 140431,32 грн, з підстав неналежного виконання зобов`язань зі сплати за послуги постачання теплової енергії. Позивач зазначав, що відповідачка, як власниця приміщення, оплату за надані послуги здійснювала неналежним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. Позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості розміром 140 431,32 грн, а також судовий збір.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2025 року, закрито провадження в цивільній справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» в особі представниці Фарзаєвої Кристини Алахмедівни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, що надавалися в нежитлове приміщення № 91 площею 162,0 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , за період за період з 01.11.2021 по 31.03.2024 загальним розміром 140 431,32 грн.

Роз`яснено позивачу про право на звернення з тими самими вимогами до Господарського суду Запорізької області в порядку господарського судочинства.

Повернуто концерну «Міські теплові мережі» (, юридична адреса: м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», б. 137) суму судового збору в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп., сплаченого згідно з платіжною інструкцією № 8254 від 16.07.2024.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження судового розгляду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем у справі заявлено вимоги, щодо стягнення з відповідача, як споживача, заборгованості за надані послуги теплопостачання. Нежитлове приміщення, в яке надаються послуги знаходиться у житловому будинку, і належить відповідачу на праві приватної власності, як фізичній особі. Матеріали справи не містять доказів використання наданої теплової енергії відповідачем у виробничих потребах.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення № 91 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 1516).

Зазначене нежитлове приміщення складається з підвалу та першого поверху, що підтверджуєтеся витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Серії СВУ № 924217, виданого орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с. 12).

Як зазначає позивач у позовній заяві, станом на 01.11.2021 типовий індивідуальний договір № 72214981 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення № 91, між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 , є укладеним.

З відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.03.2025 № 1235300 випливає, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 14.11.2005, здійснює економічну діяльність з надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20) (а.с. 30).

Рік набуття ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення збігається з роком її реєстрації її як ФОП (2005).

З архіву показів опалення по нежитловому приміщенню № 91 за адресою: АДРЕСА_1 випливає, що зазначене нежитлове приміщення оснащене комерційним приладом обліку теплової енергії (а.с. 11 зворот).

Крім того, з витягу з бази даних за період 01.11.202101.04.2024 про виставлені розрахунки випливає, що за період 2021 і частково 2022 року, такі рахунки виставлялися на адресу ОСОБА_1 як ФОП (а.с. 16 зворот 17).

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги виникли з господарських відносин між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 як ФОП, що виникли на підставі договору про надання послуги з постачання теплової енергії. Отже, справа за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок не може бути визнаний законним і обґрунтованим, колегія суддів з ним не погодилась, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, такі складові як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 р. у справі N 911/1834/18, від 11.01.2022 р. у справі N 904/1448/20).

Тобто, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

З огляду на положення частини першої ст. 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 р. у справі N 904/1083/18.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право передбачено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання чи ні, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Разом з тим відповідно до частини першої ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 р. у справі N 2-7615/10, від 05.06.2018 р. у справі N 522/7909/16-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі N 916/1261/18, на яку, зокрема, посилається скаржник в касаційній скарзі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі N 548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про Житлово-комунальні послуги").

Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Колегія суддів враховує, що юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи фізична особа-підприємець, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства (аналогічні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі N 757/45133/15-ц та від 20.09.2018 р. у справі N 751/3840/15-ц).

Положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (ч. 1 ст. 320 ЦК України).

На розгляд суду постало питання визначення юрисдикції спору за позовом теплопостачальної організації до фізичної особи, яка є власником нежитлового приміщення та має статус фізичної особи-підприємця.

Предметом спору у даній справі є стягнення на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за послугу з постачання теплової енергії в нежитлове приміщення, власником якого є відповідач, як споживач, який є фізичною-особою підприємцем .

При цьому, належних та достовірних доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем господарської діяльності саме в належному їй нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 в період з 01 листопада 2021 року до 31 березня 2024 року, матеріали справи не містять.

Зазначення в рахунках заборгованості Концерном «Міські теплові мережі» за постачання теплової енергії в якості платника відповідача, саме як Фізичну особу-підприємця не підтверджують здійснення ним господарської діяльності як суб`єктом господарювання у спірному нежитловому приміщенні, оскільки відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21 серпня 2019 року № 830 форма та вимоги до рахунків несуть інформативний характер, мають ціль ідентифікувати споживача та надати йому інформацію відносно нарахувань за надану послугу.

Оскільки Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, та зазначає, що споживачем послуг є саме фізична особа, як власник нежитлового приміщення, то хоча відповідач і зареєстрований як фізична особа-підприємець, за відсутності доказів, використання ним такого приміщення як фізичною особою-підприємцем у господарській діяльності, відсутності Договору про надання послуг з постачання теплової енергії, який укладено між Концерн «МТМ» та ФОП ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Наявність у відповідача статусу підприємця не може свідчити про те, що з моменту його державної реєстрації як фізичної особи-підприємця він виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо отримання житлово-комунальних послуг.

Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України скасовує оскаржувану ухвалу та направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 квітня 2025 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 10 липня 2020 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: І. В. Кочеткова

Д.А. Трофимова