Провадження № 2-п/522/94/25
Справа № 2-3109/10
УХВАЛА

11 липня 2025 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Бондар В.Я., розглянувши матеріали заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту,

ВСТАНОВИВ:

До суду 27.06.2025 надійшла заява представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, яке ухвалено 13 липня 2010 року.

Ухвалою суду від 30.06.2025 залишено без задоволення заяву представника ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, а заяву залишено без руху, заявнику надано 10-денний строк для усунення недоліків заяви.

В ухвалі про залишення заяви без руху суд встановив наступне:

26.12.2018 до Приморського районного суду м.Одеси надійшов оригінал виконавчого листа №2-3109/10 виданого Приморським районним судом м.Одеси 28.09.2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 612 257,14 грн з відміткою державного виконавця про фактичне виконання, разом з постановою головного державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м.Одеси ГТУЮ в Одеській області Теличко Н.Б. від 18.12.2018 у виконавчому провадженні №56308469 про закінчення виконавчого провадження про стягнення грошової суми у розмірі 1 820 грн, згідно якої боржник виконав вимоги виконавчого документу в повному обсязі, борг, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій сплачено.

Суд ставить під сумнів доводи представника позивача про те, що копія заочного рішення отримана ОСОБА_1 лише 28.05.2025, адже виконавче провадження з приводу виконання заочного рішення, що оскаржується закінчене виконанням, тобто стягненням грошової суми у розмірі 612 257,14 грн та 1 820 грн, а тому ОСОБА_1 не могла не знати про існування заочного рішення на час, коли з нею було стягнуто значну грошову суму.

До суду 07.07.2025 надійшов запит Пересипського відділу ДВС у м.Одесі ПМУМЮ (м.Одеса) про повернення оригіналу виконавчого листа №2-3109/10 від 28.09.2010, у зв`язку з тим, що фактично виконано виконавчий лист про стягнення судових витрат у розмірі 1 820 грн, однак помилково направлено до суду виконавчий лист про стягнення заборгованості у сумі 612 257,14 грн, в той час як виконавче провадження з приводу стягнення основної суми триває з 04.05.2018 та відбуваються відрахування уз заробітної плати боржника до сьогодення.

Заступник начальника відділу 10.07.2025 отримав оригінал виконавчого листа №2-3109/10 від 28.09.2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу в розмірі 612 257,14 грн.

До суду 09.07.2025 надійшла заява представника ОСОБА_1 Колесника А.Ю. про усунення недоліків, у якій вказує, що після отримання ухвали суду адвокат звернулася до відділу ДВС та дізналася про помилку державного виконавця Теличко Н.Б., що стала причиною не обізнаності ОСОБА_1 про існування рішення та виконавчого провадження на суму 612 257,14 грн. У зв`язку з такими діями у суду склалося хибне уявлення про обізнаність ОСОБА_1 в той час як про існування рішення вона дізналася лише після ознайомлення з матеріалами справи представником.

Дійсно, як вказано вище, виконано було виконавчий лист про стягнення судових витрат, а виконавчий лист про стягнення сум заборгованості з 2018 року перебуває на виконанні у Пересипському відділі ДВС м.Одеси ПМУМЮ (м.Одеса).

Разом з тим, представником заявника до заяви про усунення недоліків додано розпорядження №56308469, згідно якого 29.11.2018 на рахунок з обліку депозитних коштів примусового виконання виконавчого документу №2-3109/10 виданого 28.09.2010, надійшли грошові кошти в сумі 2 253 грн, які у розмірі 1 820 слід перерахувати на користь ПАТ «УкрСиббанк».

Тобто, у 2018 році при відкритті обох виконавчих проваджень з ОСОБА_1 було стягнуто 2 253 грн, про відрахування з заробітної плати ОСОБА_1 з того часу до сьогодення вказує державний виконавець, однак представник заявника стверджує, що ОСОБА_1 не знала про існування рішення у справі №2-3109/10.

Заочне рішення ухвалене 13 липня 2010 року.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Згідно до ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, навела такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу: передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення; оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

Так, Велика Палата Верховного Суду з огляду на здійснений нею відступ від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, констатувала наявність у суду першої інстанції повноважень на залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду та відсутності передумов для його поновлення судом.

Велика Палата Верховного Суду констатувала, що інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.

Аналогічно мають бути застосовані й загальні положення ЦПК України щодо подання та розгляду клопотань про поновлення процесуальних строків, якщо відповідною главою, присвяченою заочному розгляду, це питання прямо не врегульовано. Отже, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Причину пропуску строку можна вважати поважною, якщо вона відповідає одночасно всім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, які безпосередньо унеможливлюють чи ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, що виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) цю обставину підтверджено належними й допустимими засобами доказування.

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа "Мушта проти України"); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи "Рябих проти Росії", "Устименко проти України"); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи "Безруков проти Росії", "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania)).

ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі "Олександр Шевченко проти України", "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду (так само як і на перегляд заочного рішення) є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі "Устименко проти України").

Легітимними обмеженнями визнаються встановлені законодавчим органом вимоги щодо строків оскарження судових рішень. При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.

За встановлених вище обставин, зважаючи, що з ОСОБА_1 проводиться стягнення за виконавчими листами у справі №2-3109/10 з 2018 року, відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Наслідок подання заяви про перегляд заочного рішення з пропуском строку є залишення заяви без розгляду в силу приписів ч.2 ст.126 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 185, 258, 260, 285 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення залишити без задоволення.

Заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня її проголошення.

Суддя В.Я.Бондар