Справа № 441/2386/24 Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А. М. Провадження № 22-ц/811/415/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 21 січня 2025 року у справі за заявою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у справі № 441/2386/24 за заявою ОСОБА_3 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу від 29 листопада 2024 року у справі № 441/2386/24 таким, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що судовим наказом Городоцького районного суду Львівської області від 29 листопада 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вважав вищезазначений судовий наказ необґрунтованим, оскільки стягувачка приховала від суду наявність між ними інших судових спорів, які пов`язані та стосуються прав малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: справи №441/2203/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Городоцької міської ради Львівської області про визнання незаконним переміщення дитини на територію України та негайне повернення дитини до держави постійного проживання Сполучених Штатів Америки; справи № 441/1694/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання дозволу на реєстрацію дитини за місцем проживання без згоди батька; справи № 619/9023/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Крім того, в окружному суді округу Кук штат Іллінойс Сполучених Штатів Америки розглядається справа № 2023D330249 щодо повернення неповнолітньої дитини до держави постійного проживання та про визнання неправомірним переміщення та утримання неповнолітньої дитини на території України.

До вирішення питання щодо законності перебування дитини на території України відсутні підстави для видачі судового наказу, тому такий є передчасним, оскільки жодна інстанції не має права розглядати або вирішувати по суті питання піклування до вирішення питання про повернення дитини.

З наведених підстав просив визнати судовий наказ від 29 листопада 2024 року у справі № 441/2386/24 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 21 січня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у справі №441/2386/24 відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що ОСОБА_3 , звертаючись до суду, умисно не повідомила про інші судові провадження, що впливають на вирішення питання щодо стягнення аліментів і зазначені обставини є порушенням принципів добросовісності та змагальності сторін, що прямо передбачено ст. 43 ЦПК України.

Заявник навмисне звернулася до суду із заявою про стягнення аліментів в наказному провадження, оскільки така процедура розгляду не потребує виклику сторін, що позбавило ОСОБА_1 можливості надати свої заперечення та докази на спростування заявлених до нього вимог.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки наявному спору щодо визнання незаконним переміщення дитини на територію України та негайного повернення дитини до держави постійного проживання Сполучених Штатів Америки.

Наявність між сторонами спору щодо місця проживання дитини унеможливлює вирішення питання про стягнення аліментів, оскільки таке є передчасним та необґрунтованим.

Просить скасувати ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 21 січня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про визнання судового наказу від 29 листопада 2024 року, таким що не підлягає виконанню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на їх заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявність у судах невирішених спорів щодо законності перебування дитини на території України та визначення її постійного місця проживання, не є підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню та звільнення заявника від обов`язку утримувати дитину до її повноліття.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Матеріально-правові підстави для припинення цивільно-правових зобов`язань передбачені главою 50 розділу 1 книги п`ятої ЦК України і можуть припинятися, зокрема, внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припиненням зобов`язання переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема, видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є громадянами України, які уклали шлюбу в штаті Гаваї США 08 вересня 2021 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 від 15 березня 2022 року, виданим секретарем актів цивільного стану округу Кук штату Іллінойс, США.

Згідно з довідкою № 35 про реєстрацію особи громадянином України, виданою Генеральним консульством України в Чикаго 28 квітня 2023 року, на підставі рішення Генерального консульства України в Чикаго від 28 квітня 2023 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України з 25 лютого 2022 року відповідно до законодавства України.

У вищезазначеній довідці вказано, що вона видана до свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 15 березня 2022 року, виданого округом Кук штату Іллінойс, США, і є підставою для оформлення документа, що підтверджує громадянство України паспорта громадянина України для виїзду за кордон/паспорта громадянина України/посвідчення особи на повернення в Україну.

У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину, мотивуючи її тим, що, починаючи з травня 2023 року вона проживає окремо від ОСОБА_1 , який добровільно відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини, що з нею проживає.

Витягом з реєстру Городоцької територіальної громади № 2023/ від 01 червня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_3 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою № 3 від 07 вересня 2024 року, виданою ОСББ «Авіатор-28», ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_3 надала також акт обстеження умов проживання, складений ОСББ «Авіатор-28» 06 вересня 2024 року.

Судовим наказом Городоцького районного суду Львівської області № 441/2386 від 29 листопада 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи підстави для визнання вищезазначеного судового наказу про стягнення аліментів на дитину таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 вказує, що аліменти стягнуто передчасно, оскільки не вирішено спір про місце проживання дитини, однак такі пояснення не відповідають фактичним обставинам справи.

З матеріалів справи встановлено, що між сторонами тривають судові спори щодо визначення місця проживання дитини, в тому числі і щодо законності перебування дитини на території України.

Ухвалою судді Городоцького районного суду Львівської області від 11 серпня 2023 року відкрито провадження у справі № 441/1693/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Городоцька міська рада Львівської області, ОСОБА_9 , ОСОБА_11 про надання дозволу на реєстрацію дитини за місцем проживання без згоди батька.

Ухвалою судді Городоцького районного суду Львівської області від 31 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі № 441/2203/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Городоцької міської ради Львівської області, про визнання незаконним переміщення дитини на територію України, негайне повернення дитини до держави постійного проживання.

Ухвалою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2024 року відкрито провадження у справі № 619/9023/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Городоцької міської ради Львівської області, про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 09 грудня 2024 року зупинено провадження у справі № 441/1693/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Городоцька міська рада Львівської області, ОСОБА_9 , ОСОБА_11 про надання дозволу на реєстрацію дитини за місцем проживання без згоди батька до набрання законної сили рішенням у справі № 441/2203/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Городоцької міської ради Львівської області, про визнання незаконним переміщення дитини на територію України, негайне повернення дитини до держави постійного проживання.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року зупинено провадження у справі № 619/9023/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Городоцької міської ради Львівської області, про визначення місця проживання дитини до набрання законної сили рішенням у справі № 441/2203/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Городоцької міської ради Львівської області, про визнання незаконним переміщення дитини на територію України, негайне повернення дитини до держави постійного проживання.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року у справі № 441/2203/24 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю органу опіки та піклування Городоцької міської ради Львівської області, про визнання незаконним переміщення дитини на територію України, негайне повернення дитини до держави постійного проживання відмовлено.

Однак, вищезазначене рішення не набрало законної сили, оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 16 квітня 2025 року.

Крім того, в окружному суді округу Кук штат Іллінойс розглядається справа №2023D330249 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_13 про повернення неповнолітньої дитини до штату ОСОБА_14 та визнання неправомірним переміщення та утримання неповнолітньої дитини відповідно до статей 3 та 15 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Згідно з листом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №12246/132-24/3990 від 25 листопада 2024 року у Міністерстві юстиції України як Центральному органі з виконання Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року перебуває справа про забезпечення повернення малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ініційована за заявою батька дитини ОСОБА_15 .

Відповідно до статті 16 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримання дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Статтею 3 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року передбачено, що переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Крім того, відносини, пов`язані із захистом прав дитини регулюються Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789XII від 27 лютого 1991 року, яка має пріоритет в плані якнайкращих інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789XII від 27 лютого 1991 року, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дитини.

За ч.1 ст.18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 XII від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі змістом ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року. яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789XII від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з приписами ч. 1,2 ст.161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, зокрема з вимогою про стягнення аліментів, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини не повинні ставитись вище від інтересів дитини на гармонійний розвиток, належне виховання та утримання.

Вказаний висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так у § 54 рішення від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

На час звернення ОСОБА_3 із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав разом з матір`ю за адресою її місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 , на підтвердження чого вона надала суду відповідні докази.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 як матері дитини в рівній мірі як і батькові дитини належать права піклування про дитину, про порушення яких в розумінні норм Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, стверджує заявник.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції малолітній ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2013 року проживає з матір`ю, ОСОБА_3 , а батько дитини участі в її утриманні не бере.

В той же час, спори з приводу місця проживання дитини та законності її перебування на території України між сторонами не вирішено, судові рішення, які б набрали законної сили щодо розгляду цих питань по суті в матеріалах справи відсутні, як на момент вирішення судом питання про видачу судового наказу про стягнення аліментів, так і під час розгляду заяви про визнання цього судового наказу таким, що не підлягає виконанню, а відтак матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б підтверджували незаконність перебування дитини з матір`ю на території України.

Факт непорозуміння між батьками дитини у питаннях їх особистих сімейних відносин, а також з приводу виховання дитини та піклування про неї не може бути законною підставою для позбавлення дитини належного матеріального утримання, оскільки це суперечитиме інтересам дитини.

Аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З огляду на те, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час проживає разом з матір`ю, ОСОБА_3 , що визнається сторонами спору, сплата аліментів батьком дитини є одним із способів виконання обов`язків з утримання дитини, який належить йому я батьку дитини, незалежно від того, з ким дитина проживає.

При цьому, на думку колегії суддів, наявність між сторонами судових спорів щодо визначення місця проживання дитини жодним чином не впливає на обов`язок батька утримувати сина та не є підставою у розумінні чинного цивільного процесуального законодавства для визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, у разі визначення місця проживання дитини з батьком в іншій справі може бути вирішено питання про звільнення ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відкликання виконавчого документа.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не навів доводів, які б свідчили про наявність передбачених ст. 432 ЦПК України підстав для визнання судового наказу № 441/2386, виданого 29 листопада 2024 року Городоцьким районним судом Львівської області, таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги про те, що судовий наказ, який заявник просить визнати таким, що не підлягає виконанню суперечить вимогам Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, а його виконання порушує права заявника, не заслуговують на увагу, оскільки вони не мають жодного відношення до вирішення спору про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, регулюють інші правовідносини, які розглядаються в іншому порядку при зверненні до суду із відповідним позовом.

Водночас, той з батьків з ким, зокрема, на час розгляду зазначеної справи, проживає дитина має право на отримання аліментів від другого з батьків, який не приймає участі в її утриманні, оскільки призначенням аліментів є гарантування дитині належного рівня життя, необхідного для її фізичного, духовного, соціального розвитку, що найкраще відповідає її інтересам.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, постановлено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 липня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.