Дата документу 25.06.2025 Справа № 331/471/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/471/25 Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/1090/25-2 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника Запорізької обласної прокуратури Черного Петра Анатолієвича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ткача Д.М. звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування позову зазначав, що 06.02.2017 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

07.02.2017 відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 22.00 до 06.00 годин строком до 07.04.2017 року. В подальшому строк дії запобіжного заходу не продовжувався.

Також, 07.02.2017 накладено арешт на майно (квартира, автомобіль), що належать ОСОБА_1

21.03.2017 виділено з матеріалів кримінального провадження №0000710 від 21.05.2015 за ч. 5 ст. 191 КК України матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_1 в окреме провадження та долучено їх до кримінального провадження №0000149.

21.03.2017 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000149 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

23.03.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2023 року по справі №331/2326/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано за недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.01.2024 року вказаний вирок суду залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2024 року стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою прокурора від касаційної скарги.

Отже, що у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки щодо нього постановлено виправдувальний вирок.

ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з дня повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, з 06.02.2017 року до ухвалення 06.02.2023 року виправдувального вироку Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, який набрав законної сили 22.01.2024 року, що складає 6 років 11 місяців 16 днів, загалом 2 541 день. Остаточне рішення ухвалене Верховним Судом 01.10.2024 року.

Перебуваючи під слідством протягом значного періоду часу, ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, що надає позивачеві право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023р. № 3460-ІХ, установлено з 01 квітня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000,00 гривень.

Розмір грошової компенсації моральної шкоди за період перебування позивача під слідством та судом, що складає 6 років 11 місяців 16 днів (83 місяці 16 днів), з 06.02.2017 року по 22.01.2024 року складає 668 129,03 гривень (83 місяці х 8000 грн. = 664 000,00 грн. + 16 днів х 8000 грн. / 31 днів = 4 129,03 грн.). Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 668 129,03 гривень.

Щодо судових витрат під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження.

Під час досудового розслідування стороною захисту призначено та проведено Експертизу №10-18 від 10.03.2017 року, яка в подальшому лягла в основу виправдувального вироку. Вартість проведення експертизи склала 3 376,80 грн. Вказану суму сплатив адвокат Ткач Д.М., яку компенсував ОСОБА_1 , згідно умов договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року.

Витрати на надання правничої допомоги під час досудового розслідування та розгляду судом кримінального провадження відносно ОСОБА_1 склали 80 179,56 грн. та 1 579,56 грн. - транспортні витрати, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, додатком до договору-замовлення № 1 від 06.02.2017, звітом № 1 від 10.10.2024 року до договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року та білетом на потяг Запоріжжя-Київ.

Також зазначав, що вартість наданих послуг, згідно домовленості позивача та адвоката за консультації, ознайомлення з матеріалами справи, підготовку і подання заяв, збирання доказів, підготовку позовної заяви, представництво інтересів позивача у суді першої інстанції складає 20 000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ткача Д.М. просив суд стягнути з Державного бюджету України на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 85 135,92 грн., моральну шкоду в розмірі 668 129,03 грн. та судові витрати, а всього 753 264,92 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 668 129,03 грн., що була завдана внаслідок незаконних дій органів розслідування та прокуратури.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 50 000,00 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Ткача Д.М. про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу в рамках кримінального провадження, представник Запорізької обласної прокуратури Черний П.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягненні витрат на правничу допомогу в рамках кримінального провадження, ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у цій частині.

В обґрунтування доводів покликається на те, що на підтвердження позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні позивач не надав докази їх фактичної оплати.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також доказів фактичної їх сплати є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 539/2673/21, від 09.06.2022 у справі № 759/2952/20, від 09.11.2022 у справі № 461/422/21, від 28.10.2020 у справі № 303/3973/17, від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18.

Так, у постанові від 08.11.2023 у справі № 539/2673/21 Верховний Суд зазначив, що витрати, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

На підтвердження надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

В обґрунтування факту оплати юридичної допомоги під час його кримінального переслідування позивачем було надано копію договору від 06.02.2017 № б/н «Про надання правової допомоги» із додатком № 1 до нього та копію Звіту від 10.10.2024 № 1 «До договору про надання правової допомоги від 06.02.2017» Замовлення № 1.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні, достовірні та достатні докази, які можуть підтвердити фактичну оплату юридичної допомоги позивачем у період його кримінального переслідування.

Тому вважає, що враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу та засади змагальності сторін, вказані обставини є непідтвердженими належними та допустимими доказами; оскаржуване судове рішення в частині стягнення матеріальної шкоди, у зв`язку з наданням позивачу юридичної допомоги під час кримінального переслідування, не відповідає вимогам закону.

Інші учасники справи рішення суду не оскаржили.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення суду оскаржується в частині вирішених вимог про стягнення матеріальної шкоди, в іншій частині, а саме, в частині вимог про стягнення моральної шкоди, рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог про стягнення матеріальної шкоди.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскарженій частині зазначеним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.02.2017 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 КК України.

07.02.2017 відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 22.00 до 06.00 годин строком до 07.04.2017 року. В подальшому строк дії запобіжного заходу не продовжувався.

07.02.2017 накладено арешт на майно (квартира, автомобіль), що належать ОСОБА_1

21.03.2017 виділено з матеріалів кримінального провадження №0000710 від 21.05.2015 за ч. 5 ст. 191 КК України матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_1 в окреме провадження та долучено їх до кримінального провадження №0000149.

21.03.2017 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000149 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

23.03.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2023 по справі № 331/2326/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано за недоведеністю у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22.01.2024 року вказаний вирок суду залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 січня 2024 року стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою прокурора від касаційної скарги.

Отже, початком перебігу строку перебування під слідством та судом позивача є 06.02.2017, коли йому було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а закінченням цього строку є ухвалення 06.02.2023 року виправдувального вироку Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, який набрав законної сили 22.01.2024 року, що складає 6 років 11 місяців 16 днів.

Судом також встановлено, що під час досудового розслідування стороною захисту призначено та проведено Експертизу №10-18 від 10.03.2017 року, яка в подальшому лягла в основу виправдувального вироку. Вартість проведення експертизи склала 3 376,80 грн. Вказану суму сплатив адвокат Ткач Д.М. (квитанція 1128 від 28.02.2017), яку компенсував ОСОБА_1 , згідно умов договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року.

Крім того, позивачем були здійснені транспортні витрати у розмірі 1 579, 56 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, додатком до договору-замовлення № 1 від 06.02.2017, звітом № 1 від 10.10.2024 року до договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року та білетом на потяг Запоріжжя-Київ.

В обґрунтування розміру понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в сумі 80 179,56 грн., адвокат Ткач Д.М. до матеріалів справи надав копії таких документів: Договір про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, Замовлення № 1 про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, Звіт №1 до договору про надання правової допомоги від 10.10.2024 року на суму 80 179,56 грн. Вартість послуг адвоката за Договором складається з: подання заперечення проти обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, відсторонення від посади, відзиви на апеляційні скарги прокурора 8 000,00 грн., представництво інтересів Замовника за одну слідчу дію або судове засідання - 49 600,00 грн., подання заперечення проти касаційної скарги до Верховного Суду 3 000,00 грн., участь у судовому засіданні у Верховному суді 01.10.2024 6 000,00 грн., премія в разі винесення виправдувального вироку 20 000,00 грн., компенсація вартості проїзду 1 579,56 грн.

У Звіті № 1 до договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, Замовлення №1 від 10.10.2024 року зазначено, що на момент підписання цього Замовлення оплата за надання правовоі? допомоги здіи?снена Замовником в повному обсязі в сумі 80 179,56 грн. Складання акту виконаних робіт до Договору сторони не передбачають. Вважати Замовлення № 1 від 06.02.2017 року до Договору про надання правової допомоги від 06 лютого 2017 року, таким, що виконано у повному обсязі, а цей Звіт прийнятим. Саме таким чином сторони визначили порядок та умови оплати послуг адвоката в Договорі, який укладено між сторонами з урахуванням принципу свободи договору для зручності виконання сторонами своїх обов`язків за Договором.

Ухвалюючи рішення в оскарженій частині, суд першої інстанції виходив із того, що позивач безпосередньо поніс збитки (вартість проведення експертизи - 3 376,80 грн. та транспортні витрати - 1 579, 56 грн.) в рамках кримінального провадження щодо нього і вони підлягають відшкодуванню. Щодо витрат на правничу допомогу в сумі 80 179,56 грн. суд, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; з урахуванням уточнення суми судових витрат адвокатом у судовому засіданні, наявністю заперечень відповідача на розмір заявлених позивачем витрат, оскільки докази фактично понесених судових витрат саме в заявленому адвокатом розмірі не є розумними і неминучими, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення судових витрат, яких зазнав Медведь М.Г. під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження до 50 000 грн. На думку суду, стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 50 000 грн. забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.

Проте, з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються:

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Отже, за змістом статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Колегія суддів зауважує, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку із наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21) та від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22).

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, провадження № 61-9124св20, вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Згідно із частинами першою, третьою та п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Медведь М.Г. указував, що він користувався юридичною (правничою) допомогою адвоката Ткача Д.М., у зв`язку з чим поніс витрати за надання правової допомоги у заявленому ним розмірі. На підтвердження вказаного додав Договір про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, Замовлення №1 про надання правової допомоги від 06.02.2017 року, Звіт №1 до договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року Замовлення №1 від 10.10.2024 року (а.с. 67-68,69, 70).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, виходить із відсутності підстав для відшкодування вказаних витрат, оскільки належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, що оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) стороною позивача не надано.

Так, представник ОСОБА_1 - адвокат Ткач Д.М. у суді апеляційної інстанції пояснив, що платіжні документи про оплату послуг видавалися ОСОБА_1 та зберігалися у нього. На теперішній час, у зв`язку зі сплином часу, жодного платіжного документу про оплату послуг не збереглося.

Таким чином, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що стороною позивача не доведено документально, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, не надано платіжні документи про оплату таких послуг, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягненні таких витрат.

Зазначення у Звіті № 1 до договору про надання правової допомоги від 06.02.2017 року Замовлення №1 від 10.10.2024 року, що на момент підписання цього Замовлення оплата за надання правовоі? допомоги здіи?снена Замовником в повному обсязі в сумі 80 179,56 грн. не є належним, допустимим і достатнім доказом на підтвердження оплати ОСОБА_1 послуг адвокату Ткачу Д.М.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Запорізької обласної прокуратури Черного Петра Анатолієвича задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року у цій справі в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 50 000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

В іншій частини рішення суду першої інстанції не оскаржувалось та в апеляційному порядку не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 04 липня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко