ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 липня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 381/5486/23

Головуючий у першій інстанції Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1018/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шарапової О.Л.,

суддів Євстафієва О.К., Скрипки А.А.,

з участю секретаря: Шапко В.М.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, служба у справах дітей та сім`ї Линовицької селищної ради Прилуцького району Чернігівської області.

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 .

Оскаржується заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 березня 2025 року, суддя Циганко М.О., м.Прилуки.

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розірвати шлюб із ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі одного прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років щомісячно, починаючи з дати подання позову і до його повноліття.

Ухвалою Фастівського міськраойнного суду Київської області від 28 листопада 2023 року справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав виділено в самостійне провадження.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він у вересні 2013 року почав проживати однією сім`єю з відповідачкою, яка мала двох доньок від першого шлюбу 2011 та 2012 років народження, з 2014 року проживали за адресою: АДРЕСА_1 , де позивач проживає і на даний час. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився спільний син ОСОБА_3 , а 19 вересня 2014 року вони уклали шлюб між собою. З 2017 року у сімейному житті сторін почалися розлади та непорозуміння. ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився спільний син ОСОБА_4 , щодо батьківства якого у позивача виникали сумніви. З 08 березня 2023 року відповідачка пішла з дому, покинувши всіх дітей на позивача і з того часу її місцезнаходження невідоме, у зв`язку з чим матір позивача переїхала жити до позивача допомагати у догляді за дітьми. 31 березня 2023 року двох доньок відповідачки від першого шлюбу 2011 та 2012 років народження за сприянням служби у справах дітей та сім`ї було передано їх батьку, молодшого сина ОСОБА_4 передано сестрі відповідачки і рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.10.2023 позивача та відповідачку було позбавлено батьківських прав відносно малолітнього, проти чого не заперечував позивач, так як відповідно до висновку генотипоскопічного експертного дослідження від 16.05.2023 його біологічне батьківство виключено. На даний час на вихованні та утриманні позивача перебуває його спільний з відповідачкою син ОСОБА_5 , який проживає із позивачем та матір`ю позивача. Відповідач ухилилася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, самоусунулася від спілкування, участі у вихованні не приймає, на сьогоднішній день відповідач взагалі припинила підтримувати будь-які стосунки з сином, не забезпечує фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально. Позивач вважає, що зазначена бездіяльність відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками по вихованню та утриманню їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно дитини.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що доказами по справі підтверджується, що відповідачка нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб від 19.09.2014 року, 19 вересня 2014 року зареєстрували шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.18).

Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.17).

Згідно довідки Мотовилівської гімназії Фастівської міської ради Київської області від 20.11.2023 №02-05/125 ОСОБА_5 дійсно є учнем 3 класу гімназії (а.с.12).

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , довідки МСЕК серії АВ №1060068, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 1 групи, потребує сторонньої допомоги (а.с.13,16)

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради від 28 серпня 2024 року за №06-23/4622 орган опіки та піклування дійшов висновку про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні неповнолітнього сина ОСОБА_3 . В обґрунтування такого висновку вказано, що малолітній ОСОБА_6 в 2019 та 2023 знаходився на обліку служби, як дитина яка перебуває у складних життєвих обставинах, протягом 2022-2023 надходили скарги від бабусі дітей щодо ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, згідно характеристики Мотовилівської гімназії засвоює навчальний матеріал на початковому рівні, за інформацією старости Мотовилівського старостинського округу неодноразово надходили усні скарги від директора гімназії щодо систематичних пропусків навчання дітей та скарги від сусідів щодо неналежного виконання батьківських обов`язків ОСОБА_7 , у зв`язку з чим між подружжям відбувалися постійні конфлікти. Спеціалісти служби вважають позбавлення батьківських прав є доцільним та відповідатиме інтересам дитини (а.с.51-54, 62-63).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою і четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках в разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», № 39948/06, параграф 50).

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Крім того, позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини.

З такими висновками суду першої інстанції частково не може погодитися апеляційний суд.

Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена.

Однак, суд може у виняткових випадках попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити шляхом доповнення її резолютивної частини попередженням ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до своїх обов`язків щодо виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 березня 2025 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення суду першої інстанції таким приписом: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на службу у справі дітей Фастівської міської ради Київської області контроль за виконанням цього припису.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Головуюча: Судді: