Справа № 199/2894/23
Провадження № 2/201/185/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

секретаря Тоцькій Л.В.,

за участі адвоката Савка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про визначення розміру та відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка зазначила, що 28.02.2019р. її було затримано в порядку ст. 208 КПК України і до 19.09.2019р. вона знаходилась під вартою як обвинувачена у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, які остаточно кваліфіковані за ч.ч. 2,3 ст. 190, ч.ч.1,2 ст.200 200 КК України. Окрім цього, її відсторонили від посади ухвалою від 17.01.2020р. Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра на строк до 16.03.2020р.

Вироком від 18.01.2022р. цього ж суду позивачку виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень. Вирок набрав законної сили 05.10.2022р. після перегляду його в апеляційному порядку.

На підставі викладеного просить стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 341 000грн, з яких 241 000грн втрачена заробітна плата за період з лютого 2019 по вересень 2022р., та 100 000грн витрат на послуги адвоката, який представляв інтереси позивачки у кримінальній справі, вирішити питання судових витрат.

В судовому засіданні представник позивачки адвокат Савко В.В. позовні вимоги підтримав, просить задовольнити.

Представник Дніпропетровської обласної прокуратури подала відзив (а.с.94), яким позов не визнала, зазначивши, що позивачка з січня 2019 року не працювала на посаді головного бухгалтера товариства і не мала намір працювати в подальшому. Це було її власне рішення, тому відсутні підстави вважати, що нею втрачено заробіток саме через відсторонення її слідчим судом від посади. Між винесенням ухвали і останньою заробітною платою пройшов майже рік, що свідчить про те, що причиною втраченого заробітку є не ухвала Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2020 у справі № 199/4275/19, а небажання позивачки продовжувати роботу.

Отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог та відновлення прав позивачки, оскільки їх і не було порушено. Вона самостійно повідомила про свій намір звільнення з посади, у зв`язку з тим, що вже фактично не працює на підприємстві, тому зазначена обставина не впливає на можливий втрачений заробіток, якого фактично і не було, тому підстави для задоволення позовної заяви відсутні. Також вказала на практику ВП ВС стосовно способу захисту в даній категорії справ.

Представник прокуратури в судовому засіданні таку позицію підтримав, просить відмовити у задоволенні позову.

Представник Державної казначейської служби України Паращенко Ю.О. позов не визнала, вказуючи на те, що служба є неналежним відповідачем. Також звернула увагу суду на судову практику стосовно вказівки рахунків у таких спорах.

Суд, вислухавши представників сторін, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно протоколу затримання, складеного 01.03.2019р., позивачку було затримано 28.02.2019р., о 19.00год в порядку ст. 208 КПК України (а.с.11зв-13).

Строк тримання позивачки під вартою неодноразово продовжувався до 19.09.2019р., надалі був замінений на домашній арешт із забороною залишати житло в період з 20.00год до 07.00год. (а.с.39зв-40зв).

ЇЇ відсторонили від посади головного бухгалтера «Агровектор Плюс» ухвалою від 17.01.2020р. Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра на строк до 16.03.2020р. (а.с.41).

Згідно копії трудової книжки позивачки, вона в 2010р. прийнята, а 19.02.2020р. звільнена з посади головного бухгалтера «Агровектор Плюс» на підставі ст.38 КЗпП (а.с.157).

Згідно договору № 2001 від 20.01.2021р., укладеним між позивачкою та адвокатом Савком В.В., за надання юридичної допомоги ОСОБА_1 сплачує ОСОБА_2 плату в розмірі 100 000грн з представництва її інтересів у кримінальному провадженні 199/4275/19 (п.3.1, а.с.68зв).

Вироком від 18.01.2022р. Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра у справі ЄУН 199/4275/19 позивачку виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень (а.с.13зв-39). Вирок набрав законної сили 05.10.2022р. після перегляду його в апеляційному порядку (а.с.42-47зв).

10.10.2022р. між позивачкою та ОСОБА_2 складено акт виконаних робіт (послуг) на суму 100 000грн (а.с.125).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 1010 від 10.10.2022р. адвокатом Савком В.В. прийнято від ОСОБА_1 100 000грн на підставі договору № 2001 від 20.01.2021р. про надання правової допомоги (а.с.127).

Судом встановлений період перебування позивачки під слідством і судом з 28.02.2019 по 05.10.2022р.р.

В цей період позивачка, обіймаючи з 01.12.2010р. посаду головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс»:

-затримана о 19.00 год 28.02.2019р. і перебувала під вартою до 19.09.2019р.,

-19.09.2019р. їй змінено запобіжний захід на домашній арешт із забороною залишати житло від 20.00год до 07.00год.

-З 17.01.2020р. була відсторонена від посади по 19.02.2020р. (день звільнення за власним бажанням).

Згідно наданих суду індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 (а.с.9-11), у січні 2019р. позивачці виплачено доходу 5 000грн, надалі відомості про заробіток відсутні.

Судом самостійно отримані дані з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, де наявні тотожні відомості.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Судом встановлено, що позивачка, обіймаючи з 01.12.2010р. посаду головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс»:

-затримана о 19.00 год 28.02.2019р. і перебувала під вартою до 19.09.2019р.,

-19.09.2019р. їй змінено запобіжний захід на домашній арешт із забороною залишати житло від 20.00год до 07.00год.

-З 17.01.2020р. була відсторонена від посади по 19.02.2020р. (день звільнення за власним бажанням).

Згідно даних Пенсійного фонду та Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, у січні 2019 року позивачкою від ТОВ «Агровектор Плюс» за 21 робочий день отримано 5 000грн доходу (код 101 заробітна плата), з якої відраховано 900грн податків та зборів. Відтак її 1-денна заробітна плата після відрахування податків та зборів становить 195грн 23коп (5 000-900/21).

У лютому 2019р. заробітна плата їй не нараховувалася і не виплачувалася.

Позивачку затримано о 19.00год. 28.02.2019р., в позаробочий час і в останній день місяця, тому нарахувати та виплатити їй заробітну плату в лютому 2019 року мав роботодавець за відпрацьований час.

Надалі позивачка була затримана та перебувала під вартою до 19.09.2019р., через що працювати не могла, а тому компенсувати заробіток за 138 робочих днів в сумі 26 941грн 74коп їй має держава.

19.09.2019р. позивачці змінено запобіжний захід на домашній арешт із забороною залишати житло від 20.00год до 07.00год (тобто в позаробочий час). З врахуванням того, що заборона залишати житло стосувалася позаробочого часу, що позивачку відстороняли від посади з 17.01.2020р., і що вона звільнена за власним бажанням з 19.02.2020р., то після звільнення з-під варти позивачка продовжувала виконувати свої трудові обов`язки.

В протилежному випадку її було б звільнено ще у вересні 2019р. До того ж особу, яка не обіймає посаду, не відсторонюють від цієї посади.

Тому заробітну плату за період з 20.09.2019 (наступного дня після зміни запобіжного заходу) по 16.01.2020р.р. (останній день перед відстороненням від посади) їй має нарахувати та виплатити роботодавець.

За час відсторонення від посади головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс» до дати звільнення з цієї посади з 17.01.2020 по 19.02.2020р. (24 робочі дні) заробіток в сумі 4685грн 52коп має компенсувати держава.

Як пояснив представник позивачки в судовому засіданні, при звільненні ОСОБА_1 була видана трудова книжка.

Суду на надано доказів і не встановлено в судовому засіданні обставин, які б перешкодили працевлаштуванню позивачки саме через кримінальне провадження, що тривало. Вона мала на руках трудову книжку, оформлену належним чином, і не мала заборони покидати своє житло в робочий час.

Відтак позов в частині відшкодування заробітку слід задовольнити частково, стягнувши з Державного бюджету України на користь позивачки майнову шкоду (заробіток) з 01.03.2019 по 19.09.2019р. в сумі 26 941грн 74коп, та за 17.01.2020 по 19.02.2020р. в сумі 4685грн 52коп. Вказана сума розрахована із відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

Стосовно сум, які сплачені позивачкою у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв,

скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

За приписами статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Форми гонорару відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.09.2020року у справі № 910/4201/19).

Порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 (далі Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому, передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

У Постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від16.04.2020 у справі № 727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року № 13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року№ 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

На підтвердження позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні позивачка надала договір № 2001 від 20.01.2021р., укладеним між нею та адвокатом Савком В.В., згідно якого за надання юридичної допомоги Пенькова Г.В. сплачує ОСОБА_2 плату в розмірі 100 000грн з представництва її інтересів у кримінальному провадженні 199/4275/19 (п.3.1, а.с.68зв), 10.10.2022р. між позивачкою та адвокатом Савком В.В. складено акт виконаних робіт (послуг) на суму 100 000грн (а.с.125); згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 1010 від 10.10.2022р. адвокатом Савком В.В. прийнято від позивачки ОСОБА_1 100 000грн на підставі договору № 2001 від 20.01.2021р. про надання правової допомоги (а.с.127).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02.02.2023 року у справі №915/606/21).

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в рамках кримінального провадження в розмірі 100 000 грн 00 копійок підлягають повному задоволенню.

Відтак позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в сумі 131 627грн 26коп, з яких відшкодування заробітку 31 627грн 26коп (з цієї суми вже відраховані обов`язкові платежі), та 100 000грн витрат за юридичну допомогу.

Керуючись ст.ст.12,13,19,81,131,223,259,263-265,280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про визначення розміру та відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 131 627 (сто тридцять одну тисячу шістсот двадцять сім) гривень 26 копійок.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1

Відповідач: Держава в особі Державної казначейської служби України, , місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, б.6

Відповідач: Дніпропетровська обласна прокуратура, місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, просп. Д.Яворницького, б. 38.

Суддя: Д.О. Покопцева