Провадження № 2-о/127/359/25
УХВАЛА

14 липня 2025 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Шаміна Ю.А., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту смерті військовослужбовця,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області із заявою про встановлення факту смерті військовослужбовця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України.

Зазначена заява не відповідає вимогам, встановленим ст. 175, 177 ЦПК України, а тому є підстави для залишення її без руху відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України з метою усунення недоліків (відповідно до ст. 10 ЦПК України застосовується аналогія закону).

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Крім того, відповідно до п. 5 ч. 1, ст. 293, ч. 3, 4 ст. 294 ЦПК України в порядку окремого провадження та дотримуючись загальних правил ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення за участю заявника і заінтересованих осіб (роз`яснення п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року).

Відповідно до п. 5. ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Отже, Законом встановлено вимоги, відповідно до яких сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

При цьому, заявнику слід виконати вимоги ч. 1 ст. 177 ЦПК України щодо надання копій заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи із дотриманням порядку належного їх засвідчення відповідно до ст. 95 ЦПК України.

Слід звернути увагу заявника, що заявником додано до заяви копії документів із перекладом з грузинської мови на українську мову.

Вказані документи є іноземними офіційними документами.

У відповідності до статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» № 2933-ІІІ від 10 січня 2002 року Україна приєдналася Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (далі - Конвенція), яка набула чинності для України 22 грудня 2003 року.

Республіка Грузія також є країною учасницею даної Конвенції.

Згідно зі статтею 2 Конвенції кожна з договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території.

Відповідно до статті 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

За положеннями Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.

Натомість надані заявником копії документів (з перекладом на українську мову) не містять проставленого апостилю, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, та позбавляє можливості суду використати такий документ як письмовий доказ.

До того ж, до участі у справі залучено в якості заінтересованої особи ОСОБА_2 , який є громадянином Республіки Грузія.

Тобто, у даному випадку виникає необхідність вручення документів по справі відповідачу на території Республіки Грузія у рамках реалізації міжнародної співпраці.

Порядок провадження у справах за участю іноземних осіб врегульовано розділом ХІ ЦПК України, Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до ч. 1 ст. 498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Аналогічна норма передбачена і ст. 80 Закону України «Про міжнародне приватне право», де зазначено, що у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.

Міжнародним договором, яким передбачено вручення документів особам на території Республіки Грузія, є Договір між Україною та Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах укладену 09.01.1995, ратифікована Законом України №451/95-ВР від 22.11.1995, який набув чинності 10.12.1995.

Згідно ст. 9 вказаного договору запитувана установа здійснює вручення документів відповідно до правил, які діють в її державі, якщо документи, що підлягають врученню, складені на її мові або забезпечені завіреним перекладом. У тих випадках, коли документи складені не мовою запитуючої Договірної Сторони або не забезпечені перекладом, вони вручаються одержувачу, якщо він згоден добровільно їх прийняти.

Відповідно до п. 2.3 розділу ІІ Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України 27 червня 2008 року № 1092/5/54 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.07.2008 року за №573/15264, доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України. Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову. У відповідних випадках документи, що підлягають врученню, можуть бути складені або перекладені на ту мову, яку, як є підстави вважати, розуміє особа, якій необхідно вручити документи.

Враховуючи те, що підготовка даної справи до судового розгляду буде проводитися з застосуванням положень ст. 498 ЦПК України (на підставі умов Угоди та вимог вищевказаної Інструкції), у разі відкриття провадження у справі, в порядку підготовки справи до судового розгляду судом буде направлятися до компетентного органу Республіки Грузія за місцем проживання заінтересованої особи доручення про вручення судових документів та виконання окремих процесуальних дій.

У такому разі у розумінні вимог ст. 177 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок забезпечити подання до суду належно оформлених, перекладених, нотаріально посвідчених документів, після чого вони направляються судом до Міністерства юстиції України.

Натомість, подана позовна заява з додатками для відповідача викладена лише українською мовою, що унеможливлює виконання умов Угоди між Україною та Державою Лівія про правову допомогу в цивільних та кримінальних справах, забезпечити процесуальні гарантії відповідача та проведення належного розгляду справи.

Таким чином, заявнику слід надати екземпляр належним чином засвідченого перекладу заяви та усіх додатків до неї на офіційну мову запитуваної держави для вручення їх заінтересованій особі за місцем його проживання.

Крім того, всупереч вимогам п.п. 8, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України заявником не зазначено доказів, які не можуть бути подані разом із заявою (за наявності), не зазначено щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, а також не надано підтвердження, що заявником не подано іншої заяви з тим самим предметом і з тих самих підстав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заяву слід залишити без руху, а заявникові надати строк для усунення вказаних вище недоліків.

Наразі, слід зауважити, що залишення заяви без руху з метою належної її оформлення у відповідності до вимог чинного цивільно-процесуального законодавства не являє собою обмеженням у доступі до правосуддя. Згідно практики Європейського суду з прав людини, виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу наглядним є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Керуючись ст. 177, 185, 297 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту смерті військовослужбовця- залишити без руху, надавши заявникові строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків не більше п`яти днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання ухвали суду у зазначений строк заяву вважати неподаною та повернути заявникові зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Шаміна Юлія Анатоліївна