Єдиний унікальний номер судової справи: 485/1558/24
Номер провадження: 22-ц/812/817/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участю: відповідачки - ОСОБА_1 , представника відповідача - адвоката Давидової О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом

Кисілем Віктором Миколайовичем

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Соловйова О.В., в приміщені того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання майна особистою власністю,

в с т а н о в и л а:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним та визнання майна особистою власністю.

Позов обґрунтовано тим, що з 20 лютого 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2022 року розірвано. Від подружнього життя народилася донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу було придбано майно, а саме: земельну ділянку за кадастровим номером :26:000:0027, площею 2 га, вартістю 53400 грн, що розташована у Баштанському (колишньому Снігурівському) районі Миколаївської області, на підставі до договору купівлі-продажу від 05 червня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міщенко М.В.; будівлю з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями і спорудами, разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,066 га, за кадастровим номером :37:034:0034, вартістю 61402,00 грн, що розташовані по АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М.; земельну ділянку за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га, вартістю 5257,00 грн, що розташована по АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М.; транспортний засіб марки PEUGEOT, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 , вартістю 5087,00 грн, оформленого на ім`я ОСОБА_3 , відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5980/20/001538 від 26 серпня 2020 року.

За час проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 , позивачка отримала від своєї матері ОСОБА_1 1 500 000 грн грошових коштів, шляхом дарування останньою грошових коштів на підставі письмового договору дарування коштів від 20 травня 2020 року, умовою якого було придбання вище зазначеного майна. Та обставина, що договір дарування грошових коштів не був посвідчений нотаріально, як того вимагає законодавство, пояснює тим, що після того, як відповідач ОСОБА_3 залишився без роботи, а вона була вагітною, коштів для забезпечення родини не було, мати вирішила їй подарувати грошові кошти для покупки нею магазину, земельних ділянок та автотранспорту, щоб у подальшому вона мала джерело доходів від ведення підприємницької діяльності. Але щоб уникнути в подальшому поділу майна, на вимогу матері вони уклали письмовий договір дарування грошових коштів від 20 травня 2020 року, де передбачили усі істотні умови, який домовилися на протязі декількох днів засвідчити нотаріально. Оскільки на той момент у країні було оголошено жорсткий локдаун, який був направлений на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, мати через своє погане самопочуття побоювалася за її здоров`я при вагітності та повідомила, що не зможе з`явитися до нотаріуса для засвідчення договору дарування грошових коштів. Через деякий час й вона при вагітності захворіла COVID-19, потім екстрені пологи, тривалий час в пологовому будинку, ускладнення, післяродова адаптація, грудна дитина, всі ці обставини відклали похід до нотаріуса для завірення нотаріальних дій щодо договору дарування цільових грошових коштів. В подальшому її матір відмовилася засвідчувати договір нотаріально, оскільки вважала що після народження дитини в неї не буде ніяких проблем з чоловіком і це вже не потрібно. Відповідач ОСОБА_3 був присутній у нотаріуса при оформленні правочину та посвідченні договорів купівлі-продажу та надав письмові згоди у нотаріуса на придбання на її ім`я як єдиного власника нежитлового приміщення та земельних ділянок, оскільки знав що вказане майно придбано за її власні кошти. Транспортний засіб зареєстрували на відповідача ОСОБА_3 , оскільки вона була вже на останніх місяцях вагітності.

У випадку, коли сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним і при цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Посилаючись на викладене позивачка просила суд визнати дійсним договір дарування грошових коштів від 20 травня 2020 року, укладений між нею та ОСОБА_1 у сумі 1 500 000 грн, визнати її особистою приватною власністю майно подружжя а саме: будівлю з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями і спорудами разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,066 га, за кадастровим номером :37:034:0034, що розташовані по АДРЕСА_1 ; дві земельні ділянки за кадастровим номером :26:000:0027, площею 2 га, розташовану у Баштанському (колишньому Снігурівському) районі Миколаївської області, та за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га, розташовану по АДРЕСА_2 ; транспортний засіб марки PEUGEOT, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 .

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання дійсним договору дарування грошових коштів мотивовано тим, що позивач не довела обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору дарування грошових коштів посвідчити його нотаріально та така можливість втрачена, так само, як не доведено і обставин ухилення однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення. Суд зазначив, що оскільки захисту підлягають лише порушені, оспорювані чи невизнанні права та інтереси, а тому відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту права. До того ж, на переконання суду у відсутності спору, що фактично існує між сторонами та дає підстави вважати, що подання його позову підпорядковане не меті захисту порушеного права, а наповнено іншим змістом. Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання майна особистою власністю дружини суд виходив з того, що позивачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказі на підтвердження придбання спірного майна за особисті кошти позивачки. Також у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт придбання спірного майна за кошти подаровані позивачці її матір`ю.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, не повне встановлення обставин справи, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно вважає про можливе нотаріальне посвідчення договору дарування у 2025 році, що фактично був укладений у 2020 році. Суд не врахував, що визнання ОСОБА_1 позову підтверджує наявність договору дарування та намір сторін його укласти та дійшов помилкового висновку про відсутність спору між сторонами. Судом неправильно оцінено докази та обставини справи, також не було задоволено клопотання про відкладення розгляду справи та про направлення запиту до ДПС для отримання інформації про доходи та витрати ОСОБА_3 за 2015-2020 роки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Давидова О.Ю. просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду по справі ухвалене з додержанням вимог чинного законодавства.

У судове засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Бондаренко О.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням у плановій відпустці з 07 липня 2025 року по 11 серпня 2025 року.

Заслухавши думку осіб, які приймали участь у справі, колегія вважає, що клопотання адвоката Бондаренко є таким, що не підлягає задоволенню, оскільки не підтверджено належними доказами, крім того, за клопотанням адвоката Бондаренко О.М. вже відкладався розгляд справи, що свідчить про зловживання процесуальними правами. До того ж основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (див. постанову Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц та постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц (61-6892св23).

За такого, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися, а саме позивачки ОСОБА_2 та її представника - адвоката Бондаренко О.М.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з 20 лютого 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2022 року розірвано.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям було придбано земельну ділянку за кадастровим номером :26:000:0027, площею 2,0000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована у Баштанському (колишньому Снігурівському) районі Миколаївської області, вартістю 53 400,00 грн на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2020 року, укладеного між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , зі згоди чоловіка ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міщенко М.В., реєстраційний номер 519 (а.с. 126-128).

Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2020 року, укладеного між ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бєлік Т.М., реєстраційний номер 279, ОСОБА_11 зі згоди чоловіка ОСОБА_3 придбано будівлю закусочної « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями та спорудами («нежитловий об`єкт»), вартістю 55000,00 грн, разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за кадастровим номером :37:034:0034, площею 0,0066 га, вартістю 6 402,00 грн, що розташовані за адресою по АДРЕСА_1 , всього вартість нерухомого майна склала 61 402,00 грн (а.с. 82-85).

Також сторонами в судовому засіданні стверджувалось, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2020 року, ОСОБА_9 придбала земельну ділянку за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га, що розташована за адресою по АДРЕСА_2 , вартістю 5257,00 грн. та відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5980/20/001538 від 26 серпня 2020 року, ОСОБА_3 придбав транспортний засіб марки PEUGEOT, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 , вартістю 5 087,00 грн, оформленого на ім`я ОСОБА_3 .

Доказів на підтвердження купівлі земельної ділянки за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га та автомобіля марки PEUGEOT, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 суду не надано, при цьому учасники провадження не спростовували вказаного факту.

За змістом договору дарування цільових грошових коштів, укладеного у простій письмовій формі, який датовано 20 травня 2020 року, ОСОБА_1 , дарувальник з однієї сторони, подарувала своїй доньці - ОСОБА_11 , обдаровуваній з іншої сторони, а остання прийняла у дар цільові грошові кошти на придбання майна та відкриття підприємницької діяльності у розмірі 1 500 000,00 грн, в тому числі на придбання: земельної ділянки за кадастровим номером :26:000:0027 площею 2 га; будівлі закусочної « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з прилеглими до неї земельними ділянками за адресою АДРЕСА_1 ; для вантажоперевезень (а.с. 7).

Переглядаючи справу в апеляційній інстанції колегія суддів виходить з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 просила визнати дійсним договір дарування грошових коштів у сумі 1 500 000 грн, укладений 20 травня 2020 року між нею та її матір`ю ОСОБА_1 , через те, що після розірвання шлюбу, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про поділ майна, яке вона вважає своєю особистою власністю, оскільки кошти на купівлю цього майна подаровані їй матір`ю 20 травня 2020 року.

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» належить валюта України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України.

Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України «Про валюту і валютні операції», який набув чинності 07 липня 2018 року.

Відповідно до статті 220 ЦК України У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 , оскільки позивач не довела обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору дарування грошових коштів посвідчити його нотаріально та така можливість втрачена, так само, як не довела і обставин ухилення однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення.

Позивачкою не доведено, що вона вчиняла будь-які дії, спрямовані на те, щоб нотаріально посвідчити договір дарування грошових коштів у сумі 1 500 000,00 грн, укладений 20 травня 2020 року між нею та ОСОБА_1 (зверталася до нотаріуса, надсилала відповідачці повідомлення із вказівкою часу та місця, куди необхідно з`явиться відповідачці для нотаріального посвідчення договору).

Сам факт визнання відповідачкою ОСОБА_1 у судовому засіданні пред`явлених до неї позовних вимог не є правовою підставою для невиконання сторонами вимог частини п`ятої статті 719 ЦК України та не позбавляє сторін можливості укласти договір дарування грошових коштів із дотримання вимог цієї норми права та спростовує доводи позивача про ухилення її матері від нотаріального посвідчення спірного договору дарування та втрату можливості посвідчити його нотаріально.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, позивачем не доведено факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги стосовно невірних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним не заслуговують на увагу з огляду на викладене вище.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання майна особистою власністю дружини суд виходив з того, що позивачем та її представником не надано суду належних та допустимих доказі на підтвердження придбання спірного майна за особисті кошти позивачки, а також за кошти подаровані позивачці її матір`ю.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія судів погоджується виходячи з наступного.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Водночас згідно із пунктами 1-3 частини першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, встановлена у статті 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) та Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі, 05 червня 2020 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , зі згоди чоловіка ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером :26:000:0027, площею 2,0000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована у Баштанському (колишньому Снігурівському) районі Миколаївської області, вартістю 53 400 грн. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Міщенко М.В., реєстраційний номер 519.

Крім того, 26 червня 2020 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_9 зі згоди чоловіка ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продажу будівлі закусочної «Алєгро» з прилеглими до неї господарськими та побутовими будівлями та спорудами («нежитловий об`єкт»), вартістю 55 000,00 грн, разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за кадастровим номером :37:034:0034, площею 0,0066 га, вартістю 6 402,00 грн, що розташовані за адресою по АДРЕСА_1 , всього вартість нерухомого майна склала 61 402,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бєлік Т.М., реєстраційний номер 279.

На придбання ОСОБА_2 вказаного вище майна відповідачем ОСОБА_3 була надана згода на купівлю за їх спільні кошти, про що свідчать нотаріально посвідчені заяви.

Також відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2020 року, ОСОБА_9 придбала земельну ділянку за кадастровим номером :37:034:0007, площею 0,0241 га, що розташована за адресою по АДРЕСА_2 , вартістю 5257,00 грн. та відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5980/20/001538 від 26 серпня 2020 року, ОСОБА_3 придбав транспортний засіб марки PEUGEOT, 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_2 , вартістю 5087,00 грн, оформленого на ім`я ОСОБА_3 .

Установивши, що спірне майно набуте у власність ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , при цьому позивачка не довела належними, достатніми та допустимими доказами того, що земельні ділянки, нежитлове приміщення будівлі закусочної « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та автомобільбули придбана за кошти, отримані нею в дарунок від ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що презумпцію спільності права власності подружжя на це майно ОСОБА_2 не спростовано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що подружжя не мало коштів на придбання спірного майна, що підтверджується наданими в апеляційній інстанції виписками по картковому рахунку позивачки, не спростовує презумпцію спільності майна подружжя, передбаченої частиною першою статті 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

До того, ж судом першої інстанції вірно враховано загальну вартість придбаного майна у розмірі 125 146 грн та час спільного проживання колишнього подружжя близько 5 років, а також звернув увагу на те, що згідно даних про нараховану заробітну плату позивачкою зароблено 256 003,20 грн (2015-2020 роки).

Доводи про те, що оскільки у договорі дарування грошей міститься вказівка про намір обдаровуваної витратити дарунок на придбання земельної ділянки з кадастровими номером :26:000:0027 площею 2 га та будівлі закусочної « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з прилеглими до неї земельними ділянками за адресою АДРЕСА_1 , а тому вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки така вказівка у договорі не є безперечним свідченням того, що вказане майно придбане саме за подаровані їй кошти, водночас така обставина підлягає доказуванню.

З огляду на поширення правового режиму спільного сумісного майна, встановленого за законом для осіб, які набули таке майно у зареєстрованому шлюбі (стаття 60 СК України), безпідставними є доводи апеляційної скарги про відсутність (ненадання ОСОБА_3 ) доказів про придбання спірного майна за спільні кошти.

Враховуючи те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної власності на майно, яке набуте сторонами у зареєстрованому шлюбі, покладається на ОСОБА_2 яка її спростовувала, суд першої інстанції, оцінивши у сукупності надані сторонами докази щодо їх належності, достатності та допустимості, врахувавши заперечення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою придбання об`єктів нерухомого майна та автомобіля виключно за кошти, які вона отримала за договором дарування грошей.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах адвокатом Кисілем Віктором Миколайовичем - залишити без задоволення.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 14 липня 2025 року.