Провадження № 22-ц/801/1538/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 рокуСправа № 127/11282/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство Оборони України, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_3 , Міністерства оборони України, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Цвєткова Олексія Володимировича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Федчишена С.А., дата складення повного тексту рішення 29 квітня 2025 року,

встановив:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_3 , Міністерства оборони України, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування на утриманні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 1995 року по 2019 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2019 року по справі №128/2548/18 було розірвано.

Після розірвання шлюбу чоловік позивача протягом близько місяця час від часу ходив на ночівлю до своєї матері ОСОБА_2 , проте потім знову повертався додому до позивача у їх спільний будинок, де вони знову разом із своїми дітьми почалися жити однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 виконуючи свій конституційний обов`язок по захисту Батьківщини загинув. Оскільки, діти позивача та її покійного чоловіка вже повнолітні, то відповідно право на одноразову грошову допомогу внаслідок загибелі військовослужбовця, що передбачена постановою КМУ №168 від 28 лютого 2022 року має безпосередньо мати загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 та його цивільна дружина ОСОБА_1 (батько ОСОБА_5 теж помер).

Однак, оскільки формально шлюб між подружжям було розірвано виникла необхідність у встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та перебуванні позивача на утриманні її покійного чоловіка.

Відносно встановлення того факту, що позивач була на утриманні у свого покійного чоловіка позивач вказала, що згідно з довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ №371386 позивач являється особою з інвалідністю ІІІ групи. Під час спільного проживання позивача з її чоловіком ОСОБА_5 вони мали спільний бізнес, але після отриманої в 2019 році травми та встановлення групи інвалідності позивач залишилася на повному утриманні свого чоловіка. Зазначає, що навіть, коли ОСОБА_5 перебував на військовій службі він перераховував на картковий рахунок позивача кошти на її утримання.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому вона просила встановити факт, що ОСОБА_1 відноситься до членів сім`ї свого цивільного чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 та факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю як чоловік і дружина (подружжя) без реєстрації шлюбу з березня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 . Встановити факт перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого годувальника ОСОБА_5 з 09 грудня 2019 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року позов задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 відноситься до членів сім`ї свого цивільного чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Встановлено факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю як чоловік і дружина (подружжя) без реєстрації шлюбу з березня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Встановлено факт перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого годувальника ОСОБА_5 з 09 грудня 2019 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року мотивоване тим, що факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з загиблим ОСОБА_5 та що ОСОБА_1 є членом сім`ї ОСОБА_5 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, адже надані докази та показання свідків підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період з березня 2019 року по 19 грудня 2022 року, наявність між ними взаємних прав та обов`язків, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, в тому числі за спільні кошти, піклування чоловіка та жінки одне про одного, тобто з досліджених доказів вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мали взаємні права та обов`язки, притаманні одній сім`ї.

Також задовольняючи позовні вимоги в частині перебування на утриманні місцевий суд вказав, що допомога, яка надавалася ОСОБА_1 померлим ОСОБА_5 , була постійним та основним джерелом засобів до існування, що підтверджено як поясненнями свідків, у достовірності яких у суду не виникає сумнівів та за відсутності об`єктивних обставин щодо їх особистої заінтересованості у справі, так і письмовими доказами щодо тривалості сімейних відносин, спільного побуту, наявності взаємних прав та обов`язків.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Цвєтков Олексій Володимирович подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника місцевий суд не дослідив, чи мала позивачка право на відповідні виплати саме на момент загибелі військовослужбовця - ІНФОРМАЦІЯ_5 . Покликається на те, що судом попередньої інстанції не взято до уваги пояснення сторони відповідача, зокрема, що ОСОБА_5 з 16 березня 2016 року по день смерті проживав з матір`ю - ОСОБА_2 . На підтвердження вказаного посилається на подання позивачкою заяви про розірвання шлюбу в 2017 році (справа № 128/3406/17), яка в подальшому була залишена без розгляду. Однак вже в 2018 році вдруге подала позовну заяву про розірвання шлюбу, яка була задоволена (справа № 128/2548/18). Також зазначає, що позивач в період з 2015-2020 років періодично перебувала за кордоном на заробітках. Покликається на те, що ОСОБА_5 під час зазначення свого сімейного стану в офіційних документах зазначав, що розлучений та адресу проживання матері. Також вважає, що під час розгляду вказаної справи місцевим судом неодноразово допускались процесуальні порушення щодо сторони відповідача.

26 червня 2025 року від Міністерства Оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони підтримали аргументи викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог. Поряд з цим зазначили, що встановлені судом факти про які просить позивач не призводять до реалізації зазначеної у заяві мети, а саме отримання одноразової грошової допомоги, оскільки позивач не набуває соціально-правового статусу одного із подружжя або утриманця загиблого (померлого) військовослужбовця.

Поряд з цим в поданій апеляційній скарзі заявлено клопотання про виклик свідків, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Вирішуючи клопотання про виклик свідків суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За правилом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення.

Частинами 1-2 статті 91 ЦПК України передбачено, що виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити.

Проте, в поданій заяві про виклик та допит свідків, заявником взагалі не зазначено, які саме обставини можуть підтвердити або спростувати заявлені свідки, що позбавляє апеляційний суд оцінити необхідність збирання ним нових доказів та їх належність до предмета доказування, а тому клопотання про виклик свідків задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник адвокат Цвєтков О.В. підтримали доводи та вимоги викладені в апеляційній скарзі.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Колотуха К.О. заперечили проти апеляційної скарги просили відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерства Оборони України - Москаленко А.О. підтримав доводи та вимоги викладені в апеляційній скарзі, а також покликався на необхідність закриття провадження у справі, у зв`язку із відсутністю будь-якої матеріально-правової вимоги до відповідача ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, пояснення викладені в відзиві на апеляційну скаргу, висловлені позиції учасників справи, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 18 березня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу в них народилася дочка ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_6 , та дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20.02.2019 року по справі №128/2548/18.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано 20 лютого 2019 року вищевказаним рішенням суду.

Відповідно до довідки Садівничого товариства «Садівничий масив Лука Мелешківська» №1433 від 26 грудня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 постійно проживає із своєю сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 та отримують всі пільги по місцю проживання. Склад сім`ї: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_5 чоловік 04 жовтня 1974 р.н., ОСОБА_12 донька ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 донька ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_13 зять 13 листопада 1995 р.н., ОСОБА_14 внук 12 листопада 2020 р-н., ОСОБА_15 внук 17 листопада 2022 р.н.

Згідно з сповіщення сім`ї №7479 адресованого на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що штаб-сержант ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 під час виконання бойового завдання неподалік н.п. Мар`їнка, Покровського району, Донецької обл. отримав поранення не сумісні з життям.

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 06 лютого 2023 року №27-РС вбачається, що штаб-сержанта ОСОБА_5 , головного сержанта командира мінометного взводу мінометної батареї батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 виключено зі списків особового складу Збройних Сил України у зв`язку із загибеллю. Похований ІНФОРМАЦІЯ_10 на сільському кладовищі села Тютьки Вінницького району Вінницької області. Дружина ОСОБА_1 1974 р.н., Донька ОСОБА_4 1995 р.н. Проживають АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки №1112 від 28 лютого 2023 року виданої управлінням праці та соціального захисту населення вбачається, що ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 перебувала на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги у складі сім`ї чоловіка ОСОБА_5 , що при житті мав статус «учасника бойових дій» відповідно до п.19 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 26 вересня 2016 року по день смерті ОСОБА_5 (по ІНФОРМАЦІЯ_5 ).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Переглядаючи оскаржуване рішення в частині встановлення факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю як чоловік і дружина (подружжя) без реєстрації шлюбу з березня 2019 року по 19 грудня 2022 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, заяви, анкети, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи /служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання. Спільний побут передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком і жінкою та реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.

Наведені висновки узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року (справа №524/10054/16), від 30 листопада 2022 року (справа №757/23617/15-ц), 7 червня 2023 року (справа№509/3416/18), від 17 серпня 2023 року (справа №348/1829/16), 4 грудня 2023 року (справа №543/563/22 та інших.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України варто виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків.

Великою Палатою Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц зазначено, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

У Постанові Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №361/4744/19 зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 по справі №524/10054/16.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Так на підтвердження факту проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік і дружина (подружжя) без реєстрації шлюбу судом попередньої інстанції викликано та допитано свідків, зокрема, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Показання вищезазначених свідків узгоджено та послідовно підтверджують, що позивачка і ОСОБА_5 фактично проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. Свідки, зокрема, зазначили про спільне господарство, підтримку під час військової служби, спільну участь у веденні бізнесу, турботу одне про одного, спільне проживання протягом тривалого часу, а також характер їхнього спілкування, типовий для подружжя.

Поряд з цим, до матеріалів справи додано виписку АТ КБ «Приват Банк» на картку відкриту за рахунком НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 відповідно до якої починаючи з 22 травня 2022 року по 19 грудня 2022 року постійно здійснювалися грошові перекази від ОСОБА_5 в різних сумах. Так 22.04.2022 було перераховано кошти у розмірі 25000 грн., 23.08.2022 - 7000 грн., 23.08.2022 - 25000 грн., 23.08.2022 - 25000 грн., 23.08.2022 - 20000 грн., 26.09.2022 - 20000 грн., 18.10.2022 - 10000 грн., 01.11.2022 - 20000 грн., 01.11.2022 - 20000 грн., 02.01.2022 - 20000 грн., 03.11.2022 - 20000 грн., 26.11.2022 - 25000 грн., 27.11.2022 - 25000 грн., 04.12.2022 - 25000 грн., 18.12.2022 - 25000 грн., 19.12.2022 - 25000 грн.

Вказане також підтверджує факт тривалих та стабільних особистих і матеріальних відносин між ОСОБА_5 та позивачкою, характерних для подружнього співжиття, а також свідчить про здійснення останнім регулярної фінансової підтримки позивачки. Така поведінка узгоджується з іншими доказами у справі, які підтверджують спільне проживання сторін, ведення спільного господарства та фактичні шлюбні відносини без державної реєстрації шлюбу.

З огляду на викладені обставини та застосовані норми, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з загиблим ОСОБА_5 знайшли своє підтвердження, адже надані докази та показання свідків підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період з березня 2019 року по 19 грудня 2022 року, наявність між ними взаємних прав та обов`язків, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, в тому числі за спільні кошти, піклування чоловіка та жінки одне про одного, тобто наявність взаємних прав та обов`язків, притаманні одній сім`ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 з 16 березня 2016 року по день смерті проживав з матір`ю - ОСОБА_2 , що нібито підтверджуються поданням позивачкою позовної заяви до суду про розірвання шлюбу в 2017 та 2018 роках не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються вищевикладеними висновками суду.

Покликання в апеляційній скарзі про те, що позивач в період з 2015-2020 років періодично перебувала за кордоном на заробітках є неспроможними, оскільки не спростовують факту наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 взаємних прав та обов`язків, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, в тому числі за спільні кошти, піклування чоловіка та жінки одне про одного.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 під час зазначення свого сімейного стану в офіційних документах зазначав, що розлучений не заслуговують на увагу, оскільки останній дійсно за рішенням суду був розлучений (неодружений).

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що в українському законодавстві відсутні терміни, зокрема, «цивільна дружина», «дівчина» тощо, які б характеризували фактичні шлюбні відносини без реєстрації шлюбу, що перешкоджало ОСОБА_5 вказати єдиновірний статус у таких документах.

Покликання в апеляційній скарзі, як на спростування факту проживання ОСОБА_5 з позивачкою, зазначення адреси проживання матері, а саме АДРЕСА_2 , спростовуються наданими поясненнями третіх осіб в справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ), які вказали, що Садівниче товариство «Енергетик» до даного часу не мало поштової адреси так, як це новий житловий масив, а тому їх мати та батько і так само вони вказували адресу відповідачки, оскільки поштова кореспонденція за фактичним місцем проживання не надходила.

Вказані обставини відповідач будь-якими належними, допустимими і достатніми доказами не спростувала.

Переглядаючи рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року в частині встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого годувальника ОСОБА_5 з 09 грудня 2019 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 , колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих, які перебували на їх утриманні (ст. 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли в період проходження служби.

Відповідно до п. а, б ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка має інвалідність третьої групи (а.с. 10), а тому у відповідності до п. б, ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» є непрацездатним членом сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

У статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.

Встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_5 до смерті останнього необхідне позивачу для виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою № 168.

Колегія суддів зауважує, що для встановлення факту перебування особи на утриманні загиблого (померлого) військовослужбовця, що необхідно для отримання заявником разової грошової допомоги, має значення встановлення обставин перебування такої особи на повному утриманні померлого військовослужбовця або одержання від нього допомоги, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17.

Як було встановлено раніше, відповідно до виписки АТ КБ «Приват Банк» на картку відкриту за рахунком НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 починаючи з 22 травня 2022 року по 19 грудня 2022 року постійно здійснювалися грошові перекази від ОСОБА_5 в різних сумах. Так 22.04.2022 було перераховано кошти у розмірі 25000 грн., 23.08.2022 - 7000 грн., 23.08.2022 - 25000 грн., 23.08.2022 - 25000 грн., 23.08.2022 - 20000 грн., 26.09.2022 - 20000 грн., 18.10.2022 - 10000 грн., 01.11.2022 - 20000 грн., 01.11.2022 - 20000 грн., 02.01.2022 - 20000 грн., 03.11.2022 - 20000 грн., 26.11.2022 - 25000 грн., 27.11.2022 - 25000 грн., 04.12.2022 - 25000 грн., 18.12.2022 - 25000 грн., 19.12.2022 - 25000 грн.

З огляду на викладене, встановивши, що позивач на момент спільного проживання з покійним ОСОБА_5 мала статус особи з інвалідністю, через свій стан здоров`я не працювала і була на повному утриманні свого покійного чоловіка, який систематично, протягом тривалого час надавав позивачці матеріальну допомогу (під час військової служби переводив гроші на рахунок), суд попередньої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що допомога з боку ОСОБА_5 була для позивачки основним і постійним джерелом засобів до існування, яка була необхідною умовою її матеріального забезпечення, що підтверджує факт перебування позивачки на утриманні ОСОБА_5 .

Покликання в відзиві на апеляційну скаргу про те, що матеріали справи не містять доказів належності позивача до непрацездатних членів сім`ї не заслуговують на увагу та спростовуються наявністю у позивачки, зокрема, на час смерті ОСОБА_5 третьої групи інвалідності, що у сукупності з встановленим фактом спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки з загиблим ОСОБА_5 та у відповідності з вимогами встановленими п. б, ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» відносить її до зазначеної категорії.

Доводи в відзиві на апеляційну скаргу про те, що встановлення в судовому порядку факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не легітимізує правового становища подружжя, яке необхідне для отримання одноразової грошової допомоги не заслуговує на увагу, оскільки ст.?16?1 Закону №?2011?XII прямо передбачено, що жінка чи чоловік, з якими загиблий військовослужбовець проживали однією сім`єю, навіть без офіційного шлюбу, мають право на одноразову грошову допомогу, якщо цей факт підтверджений рішенням суду, що набрало законної сили;

Посилання в відзиві на апеляційну скаргу на практику застосування схожих відносин ухвалених у справі №128/3410/24 є помилковими, оскільки з обставин останньої вбачається, що з заявою про встановлення факту звернулась донька щодо перебування на утриманні свого батька, яка регулюється іншими нормами, зокрема, п. а, ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відтак висновки, обставини та норми які застосовані в наведеній Міністерством Оборони України справі є відмінними від справи, яка переглядається судом апеляційної інстанції.

Поряд з цим не приймається до уваги висловлена позиція представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Москаленка А.О. щодо закриття провадження у справі з підстав відсутності будь-якої матеріально правової вимоги до відповідача ОСОБА_2 , з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 480/2365/16 викладено висновок про те, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Встановивши наявність спору про право, суд прийшов до правильного висновку про можливість розгляду заявленого позивачем факту в порядку позовного, а не як вважає представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Москаленко А.О. в порядку окремого провадження, адже наявність спору про право виключає можливість розгляду заяви про встановлення певного факту в порядку окремого провадження.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в ухвалі Верховного Суду від 05 березня 2025 року в справі № 308/17634/23 зроблено висновки про те, що: «не можуть розглядатися судами у цивільному судочинстві заяви про встановлення фактів з метою призначення та виплати одноразової грошової допомоги за загиблого військовослужбовця після відмови у її призначенні органом військового управління або за встановлення спору про право з державою в особі такого органу.

Разом з тим, не виключається вирішення питання про встановлення таких фактів у цивільному судочинстві в порядку позовного провадження за відсутності спору з державою в особі органу військового управління, але за наявності інших заінтересованих осіб, які претендують на отримання одноразової грошової допомоги, та спору між ними щодо відповідного факту.»

З огляду на викладене, позиція представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Москаленка А.О. щодо закриття провадження у справі не заслуговує на увагу та спростовується вищевикладеними висновками суду.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає помилковим задоволення позовних вимог у частині встановлення факту, що ОСОБА_1 відноситься до членів сім`ї свого цивільного чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки зазначене є надмірним та не відповідає заявленій меті звернення. Як убачається з матеріалів справи, судом уже встановлено факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу з березня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також факт перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого годувальника з ІНФОРМАЦІЯ_11 до дня його смерті. У сукупності ці обставини є достатніми для реалізації мети звернення, а саме - отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої законодавством.

Отже, обставини на які посилається апелянт в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при вирішенні справи, зокрема, в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту, що ОСОБА_1 відноситься до членів сім`ї свого цивільного чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту, що ОСОБА_1 відноситься до членів сім`ї свого цивільного чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Цвєткова Олексія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року в частині встановлення факту, що ОСОБА_1 відноситься до членів сім`ї свого цивільного чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета