Справа № 466/3230/24 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/811/3488/24 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України,-

В С Т А Н О В И В:

23.03.2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідачки в її користь три проценти річних на підставі статті 625 ЦК України в розмірі 867,00 євро.

Позов обгрунтовувала тим, що 10.12.2010 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого вона позичила ОСОБА_1 2000 євро з терміном повернення до 10.01.2011 року та сплатою процентів у розмірі 3 % від суми позики за кожен місяць користування коштами. Рішенням Галицького районного суду м. Львова 11 жовтня 2011 року з ОСОБА_1 в її користь стягнуто 2000,00 євро заборгованості за зазначеним вище договором позики та 360,00 євро відсотків за користування кредитними коштами. Також іншими судовими рішеннями, зокрема рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 жовтня 2013 року з ОСОБА_1 в її користь стягнуто 1440,00 євро заборгованості за невиконання покладеного на відповідачку зобов`язання за договором позики від 10.12.2010 року, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2014 року з ОСОБА_1 стягнуто 540,00 євро, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2015 року - 600 євро, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року - 840 євро. Оскільки зазначені судові рішення ОСОБА_1 не виконує, вважала , що має право на стягнення з позичальника в свою користь трьох процентів річних в розмірі 867 євро за період з 25 лютого 2019 року по 25 лютого 2024 року. Просила позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 три проценти річних в розмірі 519 (п`ятсот дев`ятнадцять) євро 72 євроцентів.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 3500 гривень 00 коп. витрат на правову допомогу.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 726 гривень 60 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що предметом позову ОСОБА_2 у даній справі є стягнення трьох процентів річних за період з 25 лютого 2019 року по 25 лютого 2024 року, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням позичальником рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 жовтня 2013 року про стягнення 1440,00 євро, рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2014 року про стягнення 540,00євро, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2015 року про стягнення 600,00 євро, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року про стягнення 840,00 євро, а також часткового невиконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2011 року в частині стягнення відсотків в розмірі 360,00 євро. При цьому, суд погодився з доводами позивачки, що загальна сума її ( ОСОБА_1 ) заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням нею зазначених рішень становить 5780,00 євро. Вважає зазначений висновок суду необґрунтованим, оскільки розмір стягнутої суми не відповідає дійсному розміру заборгованості, який становить 3780 євро (підрахунок вказаних вище сум заборгованості за рішеннями суду - 1440+540+600+840+360=3780).

Зазначає, що суд першої інстанції здійснив розрахунок трьох процентів річних за формулою: Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Таким чином, за період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року три проценти річних становлять 519,72 євро, з яких: з 25 лютого 2019 року по 31 грудня 2019 року - 147,27 євро (5780,00 х 3 % х 310 : 365 : 100), з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 173,40 євро (5780,00 х 3 % х 366 : 366 : 100), з січня 2021 року по 23 лютого 2022 року - 199,05 євро (5780,00 х 3 % х 419 : 365 :100). Разом з тим, зазначений розрахунок проведено судом з урахуванням суми заборгованості в розмірі 5780 євро, а відтак такий не відповідає дійсному розміру заборгованості. Крім того, позивачка просила стягнути три проценти річних в розмірі 867 євро за період з 25 лютого 2019 року по 25 лютого 2024 року. Однак, ОСОБА_2 вже зверталася до ОСОБА_1 з аналогічними позовними вимогами про стягнення 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 10 квітня 2016 року по 10 квітня 2019 року (справа 462/1714/20). Зазначені обставини, на її думку, свідчать про подвійне стягнення 3 % річних за один і той самий період (з 25.02.19 року по 10.04.19 року), тобто подвійна відповідальність за порушення одного зобов`язання.

Зазначає також про неврахування судом пропуску позивачкою строку позовної давності, який для пред`явлення позовних вимог про стягнення 3 % річних обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Оскільки з позовом ОСОБА_2 звернулася 23.03.2024 року, позовні вимоги про стягнення 3 % річних підлягають задоволенню лише в частині стягнення таких за період з 23.03.2021 року та з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» в частині звільнення позичальника від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України на період воєнного стану, по 23.02.2022 року (до початку воєнного стану).

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених ЦК України.

Зазначене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

Згідно правової позиції Об`єднаної Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 10 грудня 2010 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач ОСОБА_2 позичила відповідачу ОСОБА_1 2000,00 євро з терміном повернення до 10 січня 2011 року та сплатою процентів у розмірі 3 % від суми позики.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2011 року у справі № 2-2192/2011 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 в користь позивача 2000,00 євро та 360,00 євро відсотків.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 жовтня 2013 року у справі № 461/7912/13-ц з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 стягнуто 1440,00 євро, що в еквіваленті становить 15004,80 грн заборгованості за договором позики, яка виникла у зв`язку з несвоєчасним поверненням коштів за період з 10 липня 2011 року по 10 липня 2013 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 травня 2014 року у справі № 461/7912/13-ц з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 стягнуто 540,00 євро, що в еквіваленті становить 8652,25 грн заборгованості за договором позики.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/1235/15-ц від 23 липня 2015 року з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 стягнуто 600 євро, що в еквіваленті становить 14400 грн, заборгованості по сплаті відсотків за договором позики від 10 грудня 2010 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2016 року у справі № 462/2323/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 840 євро, що в еквіваленті станом на день винесення рішення, становить 23587 гривні 20 копійок заборгованості за договором позики від 10 грудня 2010 року.

На підставі інформації, наявної в Реєстрі виконавчих проваджень (АСВП) станом на 08 жовтня 2024 року встановлено, що в органах державної виконавчої служби у провадженні перебуває чотири виконавчих провадження № 48913805, 51359241, 51359396, 52340242 з примусового виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 грошових коштів.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення трьох процентів річних за період з 25 лютого 2019 року по 25 лютого 2024 року, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, ОСОБА_2 покликалася на неналежне виконання ОСОБА_1 покладених на неї грошових зобов`язань, які виникли в останньої на підставі зазначених вище судових рішень, а також часткове невиконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2011 року в частині стягнення відсотків в розмірі 360,00 євро за користування кредитними коштами, переданими їй згідно договору позики від 10 грудня 2010 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності пред`явлених нею позовних вимог до ОСОБА_1 , яка при цьому не надала належних доказів на їх спростування. При цьому суд вважав, що загальна сума заборгованості відповідачки у зв`язку з неналежним виконанням нею судових рішень становить 5780,00 євро, однак з урахуванням пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, згідно якого у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, прийшов до висновку про стягнення з відповідачки в користь позивачки трьох процентів річних за період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 519,72 євро. Крім того, постановляючи оскаржуване рішення, суд враховував положення пунктів 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та виходив з того, що звернувшись до суду з позовом 23.03.2024 року, ОСОБА_2 не пропустила строку позовної давності, який згідно статті 257 ЦК України становить три роки, оскільки з 12 березня 2020 року строки, визначені статтею 257 ЦПК України, були продовжені на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а з 24 лютого 2022 року строк позовної давності зупинений на строк дії воєнного стану, який діє по даний час.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такі відповідають матеріалам справи, встановленим судом обставинам та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Разом з тим, в ході розгляду справи апеляційним суд відбулося часткове погашення наявної в ОСОБА_1 заборгованості, що, на думку колегії суддів, підлягає врахуванню органами виконавчої служби під час виконання оскаржуваного рішення суду.

При цьому, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення у зв`язку з частковою сплатою ОСОБА_1 заборгованості, оскільки на час ухвалення такого розмір заборгованості відповідав сумі, стягнутій судом.

Згідно ч. 1 ст. 136 ЦПК України, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року про відкриття апеляційного провадження у справі було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 жовтня 2024 рокудо ухвалення судового рішення за результатами апеляційного розгляду справи.

У зв`язку з наведеним, з ОСОБА_1 в користь держави слід стягнути 1089,90 грн судового збору, несплаченого нею при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1089,90 грн в користь держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра