Провадження №2/752/1478/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Дураєвої А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Київської міської ради, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гоменок Олена Миколаївна про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Київської міської ради, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гоменюк Олена Миколаївни про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності її двоюрідному дядьку ОСОБА_3 , його дружині ОСОБА_4 та їх сину ОСОБА_5 по 1/3 частині кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько ОСОБА_3 .

Належну 1/3 частку вищезазначеної квартири успадкували його дружина та син.

Після смерті дядька, його дружина та син залишились самотні, інших родичів, крім неї, не було. ОСОБА_4 була людиною похилого віку, хворіла на ряд серйозних захворювань. ОСОБА_5 був інвалідом 1 групи з 2011 року, мав психічне захворювання.

З початку 2013 року вона надавала їм постійну допомогу та доглядала за ними. Постійно їздила до них, допомагала по господарству, купувала продукти, ліки, прибирала, готувала їжу, ходила на прогулянки з ОСОБА_5 та супроводжувала його до поліклініки.

З березня 2014 року вона постійно почала проживати разом з ними в квартирі АДРЕСА_1 , продовжувала доглядати за ними та надавати допомогу, сплачувати комунальні платежі за квартиру.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01.07.2013 ОСОБА_5 було визнано недієздатним та призначено її його опікуном.

15.01.2015 вона уклала з ОСОБА_4 договір довічного утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Після смерті ОСОБА_4 вони з ОСОБА_5 залишились удвох. Вона продовжувала догляд за ним, його лікування, приготування їжі, прання та прибирання.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 .

Після його смерті вона звернулася до нотаріуса, яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона не надала рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

Оскільки вона проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю з 2014 року, тобто більше ніж п`ять років, то є спадкоємцем четвертої черги. Інших спадкоємців немає.

Просила:

встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , починаючи з березня 2014 року по день смерті останнього;

визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Представник заявниці підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися.

Допитаний як свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він знає родину ОСОБА_5 приблизно 40 років. ОСОБА_3 був редактором Святошинської газети. Знав ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 , який був хворий на психічне захворювання. ОСОБА_3 та його дружина були двоюрідні брат і сестра. ОСОБА_3 помер взимку 2012 року. Він бував в сім`ї ОСОБА_5 приблизно 1 раз на місяць. ОСОБА_4 погано ходила. Він возив ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , яка доглядала всю їх родину, на дачу. ОСОБА_4 йому казала, що вона боїться залишатися сама з ОСОБА_5 . ОСОБА_4 просила переїхати ОСОБА_2 жити до них, хоча ОСОБА_2 приходила. Валя казала, що у неї сім`я і вона так не може. Йому телефонував ОСОБА_11 , вони обговорювали це питання. ОСОБА_2 переїхала до сім`ї ОСОБА_5 у 2014 році в квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 зламала ногу і злегла, вона померла у 2020 році. Після її смерті залишився ОСОБА_5 , він був поганий. Після смерті матері ОСОБА_5 не міг жити один без стороннього догляду. ОСОБА_2 ходила йому за цигарками, продуктами. Раз на місяць вдавалось вимити ОСОБА_5 , він (свідок) допомагав ОСОБА_2 . ОСОБА_5 разом з ОСОБА_2 виїхали в с. Красне на початку війни, хотіли повернутися в м. Київ. Стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були як у рідних людей. ОСОБА_2 перейшла жити до родини ОСОБА_5 і жила там до смерті ОСОБА_5 , в квартирі були її речі. ОСОБА_2 витрачала свої кошти, привозила продукти з дачі. Комунальні витрати платила ОСОБА_2 , але за чиї гроші він не знає. ОСОБА_2 викликала сантехніка. ОСОБА_5 помер в 2022 році в лікарні. ОСОБА_2 займалася його похованням.

Допитаний як свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що знає родину ОСОБА_3 з 1977 року. Вони працювали разом. Він підтримував з ним дружні стосунки приблизно 35 років. У 2012 року ОСОБА_3 помер, проте він (свідок) навідував його дружину. Вони познайомились з ОСОБА_2 у 2000 році. Коли ОСОБА_3 помер, то ОСОБА_2 була в нього вдома частіше. Цілком можливо припустити, що вона могла бути там постійно чи проживати. У ОСОБА_3 був син ОСОБА_5 , який є особою з інвалідністю з дитинства за психічним захворюванням. ОСОБА_4 померла в 2020 році. За життя вона хотіла, щоб хтось доглядав її сина. Ці обов`язки взяла на себе ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_3 родину ОСОБА_5 відвідував приблизно 2-3 рази на місяць. ОСОБА_5 був під опікою ОСОБА_2 . Вона повідомила його (свідка), що ОСОБА_5 потрапив у лікарню, а потім помер. Його похованням займалася ОСОБА_2 . Як розподілявся бюджет в родині ОСОБА_5 він не знає. ОСОБА_2 приносила багато продуктів зі своєї дачі, вона готувала у себе вдома та приносила готову їжу. ОСОБА_4 після смерті чоловіка не могла доглядати за своїм сином, за ОСОБА_5 доглядала ОСОБА_2 . ОСОБА_2 приносила ОСОБА_5 ліки, слідкувала, щоб він їх приймав. Ремонту в квартирі не було, якийсь косметичний ремонт робила ОСОБА_2 , про це йому казала ОСОБА_4

14.06.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі та призначено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

15.10.2024 постановлено ухвалу про витребування доказів.

09.12.2024 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

25.09.2024 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, який залишається без розгляду, оскільки пропущений процесуальний строк на його подання. Причин поважності пропуску процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву судом не встановлено, з клопогтанням про продовження строку відповідач не звертався.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_5 , батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

03.03.2014 рішенням Голосіївського районного суду міста Києва по справі №752/13071/13-ц визнано ОСОБА_5 недієздатним, встановлено опіку над ним, призначено опікуном ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_15 .

15.01.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 належне їй на праві приватної власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , взамін чого, ОСОБА_2 зобов`язується забезпечувати відчуджувача майна та третю особу ОСОБА_5 утриманням та доглядом довічно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 .

13.04.2022 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 встали на облік у смт. Зугрівка Київської області як внутрішньо переміщені особи.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 .

07.10.2022 позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті померлого ОСОБА_5 .

18.03.2024 подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

18.03.2024 нотаріус винесла постанову про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після померлого ОСОБА_5 , оскільки остання не надала документів (рішення суду), які підтверджують факт проживання разом із спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до акту про фактичне місце проживання без реєстрації від 10.04.2024, складений та підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_2 та начальником ЖЕД-15, ОСОБА_2 з березня 2014 року постійно проживала однією сім`єю без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_4 та троюрідним братом ОСОБА_5 до їх смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно зі ст.ст. 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом, і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 також зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц, та Верховним Судом у постановах: від 21 березня 2019 року у справі №461/4689/15-ц; від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17; від 17 жовтня 2019 року у справі №712/1294/17; від 09 січня 2020 року у справі №186/421/17; від 09 червня 2021 року у справі №346/5702/18.

За нормами ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст.1268 ЦК України).

Суд відзначає, що позивачем було доведено факт наявності у неї волі щодо реалізації своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_5 та наступного невизнання її прав на спадкування з боку нотаріуса у зв`язку з відсутністю доказів проживання разом із спадкодавцем не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 , його дружині ОСОБА_4 та їх сину ОСОБА_5 по 1/3 частині кожному, які на день розгляду справи померли.

15.01.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , взамін чого, ОСОБА_2 зобов`язується забезпечувати відчуджувача майна та третю особу - ОСОБА_5 утриманням та доглядом довічно.

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 постійно проживав в спірній квартирі.

Суд зауважує, що необхідною умовою є доведеність факту спільного проживання спадкодавця ОСОБА_5 , як особи, яка складала сім`ю позивача, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років до дня смерті спадкодавця.

Суд враховує, що в березні 2014 року в судовому порядку ОСОБА_5 визнано недієздатним, встановлено опіку над ним, а опікуном призначено ОСОБА_2 .

Зазначене дає підстави для висновку, що померлий в силу свого психічного захворювання, яким він страждав з дитинства, не міг самостійно висловити бажання проживати спільно з позивачкою.

Оцінюючи свідчення свідків у сукупності з відомостями про психічне здоров`я ОСОБА_5 , суд вважає, що позивач здійснювала догляд за ним. Зазначене беззаперечно підтвердили обидва свідки, допитані в суді.

Також у позові зазначено, що з березня 2014 року позивач доглядала за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , надавала їм допомогу, сплачувала комунальні платежі за квартиру, готувала та прибирала.

Суд вважає, що надання допомоги та піклування позивачем про ОСОБА_5 не підтверджує факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї, та не свідчить про спільне проживання.

Зі змісту договору довічного утримання від 15.01.2015 встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 утриманням та доглядом довічно, за що отримала у власність від останньої частку нерухомого майна.

Встановлені судом обставини у своїй сукупності свідчать про належне виконання позивачем умов договору довічного утримання від 15.01.2015 у відповідності до його умов.

Також свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_14 не змогли беззаперечно підтвердити, що ОСОБА_2 проживала із ОСОБА_5 саме на правах члена його сім`ї, вони свідки не повідомили суду жодних деталей щодо обставин їх спільного проживання, зокрема, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, тощо.

Проте обидва свідки однозначно підтвердили, що позивач доглядала за померлим ОСОБА_5 та надавала йому побутову допомогу. Проте це не свідчить про виникнення сімейних правовідносин та не підтверджує саме факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а свідчать про допомогу по господарству, здійснення догляду, спілкування, що не є тотожнім змісту поняття сім`ї.

Крім того, показаннями свідків, за відсутності інших належних доказів, не може бути підставою для встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю (постанова Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20).

Доводи позивача, що вона сплачувала комунальні послуги за життя ОСОБА_5 , судом до уваги не приймаються, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження цього. До того ж сама по собі оплата комунальних послуг і фактичне користування спадковим майном не свідчать про правомірність його використання, а тому вказані доводи не свідчать про наявність обставин ведення спільного господарства та спільного бюджету.

Акт про фактичне місце проживання без реєстрації від 10.04.2024, складений та підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_2 та начальником ЖЕД-15, в якому зазначено, що ОСОБА_2 з березня 2014 року постійно проживала однією сім`єю без реєстрації в квартирі № 43 разом з ОСОБА_4 та троюрідним братом ОСОБА_5 до їх смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3, судом до уваги також не приймається, оскільки не містить конкретних відомостей щодо обставин справ та предмету доказування.

Крім того, обставини, засвідчені в цьому акті, могли бути підтверджені свідченнями осіб, що його підписали, допитаних як свідків в судовому засіданні, проте з такими клопотаннями до суду сторона позивача не зверталась.

Додані до позовної заяви квитанції про оплату ліків та продуктів, судом до уваги не приймаються, оскільки з їх змісту неможливо встановити, хто купував ці товари, для кого та за рахунок чиїх коштів.

Докази участі ОСОБА_2 у похованні ОСОБА_5 також не підтверджують про існування обставин, які є необхідними для задоволення вимог позовної заяви в цій справі, тобто встановлення факту спільного проживання, пов`язаності спільним побутом, існування взаємних прав і обов`язків між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Таким чином, надані позивачем докази не підтверджують факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 з березня 2014 року по день смерті останнього, а свідчать лише про те, що позивач допомагала ОСОБА_5 у побутових питаннях, здійснювала за ним догляд, тобто виконувала умови договору довічного утримання.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з березня 2014 року по день смерті останнього.

Вимога визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , є похідною від первісної вимоги про встановлення проживання позивачки впродовж певного періоду зі спадкодавцем. Оскільки у задоволенні первісної вимоги відмовлено, то похідна вимога про визнання права власності на спадкове майно також не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються, оскільки інше не передбачене законом.

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складено 09.07.2025.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Київська міська рада, місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, б. 36, .

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гоменок Олена Миколаївна, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 9, оф. 1.

Суддя Ж. І. Кордюкова