Справа №751/4562/25
Провадження №4-с/751/26/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року місто Чернігів

Суддя Новозаводського районного суду міста Чернігова Діденко А.О.

за участю секретаря судового засідання Овдій О.М.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1

заінтересовані особи:

Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ)

Чернігівська філія Чернігівського обласного центру зайнятості

Орган державної виконавчої служби Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

представник заявника Пирог Людмила Олексіївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Чернігова цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії щодо скасування арешту з нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції заявника

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з її майна та просила зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 30.01.2025 вона отримала свідоцтво про право власності на житло, а саме кімнату 30/2 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . Під час оформлення права власності на житло, їй повідомили, що відносно її кімнати в Державному реєстрі речових прав наявні записи про обтяження, а саме: № 9485105, внесений на підставі постанови про арешт майна та заборону на його відчуження від 19.01.2010 та № 12874152, внесений на підставі постанови про арешт майна та заборону його відчуження № 333503311 від 15.08.2012. Коли вона звернулася з письмовою заявою до Новозаводського відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для того, щоб було знято арешт з належного їй нерухомого майна, їй направили відповідь № 15946/27/22-30 від 24.05.2025 про те, що виконавче провадження було завершено і виконавчий документ було направлено для подальшого виконання до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Як вбачається з відповіді за результатами проведених виконавчих дій, 28.02.2013 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 11 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та проінформовано заявника, що матеріали виконавчого провадження № 35295246 було знищено.

Зазначає, що відсутність відкритого виконавчого провадження та знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника (а.с. 4, 8)

ІІ. Заяви (клопотання) учасників та інші процесуальні дії у справі

Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 26.05.2025 відкрив провадження у справі та призначив до судового розгляду. Одночасно залучив до участі у справі стягувача Чернігівську філію Чернігівського обласного центру зайнятості та орган державної виконавчої служби Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

У встановлений строк представник стягувача Чернігівського обласного центру зайнятості, Чаус М.В., надала суду заяву в якій зазначила, що проти задоволення вимог скарги та скасування арешту майна не заперечує. До заяви представник стягувача долучила копії довідки Чернігівського обласного центру зайнятості про відсутність заборгованості заявника. Розгляд справи просила проводити без її участі.

Від представника заявника Пирог Л.О. надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів оплати боргу, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, довідку Чернігівського обласного центру зайнятості про відсутність заборгованості заявника. В заяві представник заявника підтримала подану скаргу та просила задовольнити. Розгляд справи просила проводити без її участі.

Представник суб`єкта оскарження у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представники заінтересованих осіб у судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому порядку, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Суд, відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, ухвалив продовжити розгляд справи за їх відсутності, оскільки неявка учасників розгляду не є перешкодою для розгляду даної скарги.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

03.11.2009 Новозаводським районним судом м. Чернігова було видано виконавчий лист № 2-а-1856 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Чернігівського обласного центру зайнятості заборгованості у розмірі 3523,85 грн.

За змістом листа Новозаводського районного суду у місті Чернігові № 15946/27/22-30 від 24.05.2025 вказаним виконавчим листом по боржнику ОСОБА_2 , постановою державного виконавця від 19.01.2010 було відкрите виконавче провадження № 16851550, яке було завершене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова про арешт майна та заборону на його відчуження № 33503311 від 15.08.2012 була видана в межах виконавчого провадження № 33503311 під час повторного виконання виконавчого листа № 2-а-1856, виданого 03.11.2009 Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Чернігівського обласного центру зайнятості у розмірі 3523,85 грн. Виконавче провадження було завершене на підставі п. 10 ч. 1. ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу виконавчої служби. Виконавчий документ був направлений для подальшого виконання до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві. Станом на сьогодні матеріали виконавчих проваджень № 16851550 та № 33503311 знищені у зв`язку із закінченням терміну зберігання, встановленого Порядком роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2274/5 від 25.12.2008. Згідно з інформацією, наявною в автоматизованій системі виконавчого провадження, в подальшому вказаний виконавчий лист на примусове виконання до Відділу не надходив. Перевіркою даних автоматизованої системи виконавчого провадження, в тому числі електронного архіву виконавчих проваджень та спецрозділу, ідентифікувати виконавче провадження, під час якого було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.01.2011 та накладено арешт на майно ОСОБА_2 не вдалося. Згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, на виконанні у Новозаводському відділі державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відсутні виконавчі документи про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 (а.с. 12-13)

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, 09.06.2013 ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 36).

Згідно квитанції № ТВБВ 10024/019 РМ-25108 від 18.06.2025 ОСОБА_5 сплачено кошти у сумі 3273,70 грн по виконавчому провадженню № 35295246 (а.с. 35).

Згідно довідки Чернігівського обласного центру зайнятості № 09/1614-25 від 20.06.2025, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 18.06.2025 сплачена заборгованість у сумі 3273,64 грн на виконання рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05.10.2009 у справі 2-а-1856/09 (виконавчий лист від 03.11.2009 № 2-а-1856/09) за позовом Чернігівського обласного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (а.с. 37).

ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

Положеннями ст. 1 Закону передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої ст. 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до частини першої ст. 18 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Наразі, ч.1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом, що відповідає ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» не містить заборону на зняття арешту накладеного на майно боржника при закінченні виконавчого провадження, якщо виконавчий документ відправлений за належністю іншому органу виконавчої служби.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» 606 XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого провадження за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Водночас, хоча матеріалами справи підтверджується факт передачі виконавчого документа, суб`єкт оскарження Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Київ), будучи неодноразово повідомлене про розгляд справи, своїх пояснень або заперечень щодо скарги не надав, правомірність подальшого утримання арешту майна не обґрунтував.

При цьому суд наголошує, що згідно вимог статті 1 Першого протоколу до ЄКПЛ будь-яке обмеження реалізації права мирно володіти своїм майном повинно відповідати таким критеріям, як: законність; наявність легітимної мети обмеження; пропорційне співвідношення між характером та метою обмеження. Водночас суду не було надано доказів того, що на даний час легітимна мета обмеження збереглася, зокрема накладений арешт покликаний забезпечити виконання певного обов`язку боржника у виконавчому провадженні.

Заразом суд, з огляду на принцип диспозитивності, не збирає самостійно доказів та не обґрунтовує за сторін провадження їх правову позицію.

Крім того, Верховний суд у своїй постанові від 13.07.2022 по справі № 2/0301/806/11 зауважує, що застосування арешту майна як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), що свідчить про необхідність застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

До таких випадків, коли арешт знімається за рішенням суду можна віднести обставини, за яких виконавче провадження відсутнє (закінчене, знищене тощо), стягувач майнових претензій не має, а арешт майна боржника безпідставно триває довгий час.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Поряд із цим, наявність на теперішній час арешту майна боржника жодним чином не співвідноситься з метою застосування такого обтяження, визначеного наведеною нормою Закону України «Про виконавче провадження» та подальше збереження арешту майна боржника не спрямоване на забезпечення виконання рішення суду, що є основною метою арешту у виконавчому провадженні, і відтак такий арешт лише безпідставно впливає на обсяг прав скаржника, як власника арештованого майна, ураховуючи наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Разом з цим, судом встановлено, що борг за виконавчим листом у виконавчому провадженні № 35295246 фактично сплачено, стосовно скаржника відсутні відкриті виконавчі провадження, в яких він є боржником, матеріали завершеного виконавчого провадження, у якому був накладений арешт знищені, повторне виконавче провадження закінчене, а арешт триває довгий час.

Таким чином порушення прав боржника, як власника майна, на користування та розпорядження таким майном у зв`язку з існуючим обтяженням майна у вигляді арешту, за рахунок якого в зв`язку із наведеними обставинами не може бути забезпечене реальне виконання рішення суду за відсутності виконавчого провадження.

За таких обставин вбачається порушення прав боржника, як власника майна, на користування та розпорядження таким майном у зв`язку з існуючим обтяженням майна у вигляді арешту, за рахунок якого в зв`язку із наведеними обставинами не може бути забезпечене реальне виконання рішення суду за відсутності виконавчого провадження та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Встановивши порушення прав скаржника, як власника майна, суд має відновити такі права керуючись положеннями ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає право суду зняти арешт з майна у всіх інших випадках.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 76-81, 89, 256-261, 353-355, 447-455 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язання вчинити дії щодо скасування арешту з майна, стягувач Чернігівська філія Чернігівського обласного центру зайнятості задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) що накладений постановою по виконавчому провадженню № 35295246.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А.О. Діденко