Роздільнянський районний суд Одеської області
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2054/25

Номер провадження: 4-с/511/3/25

14.07.2025 року Роздільнянський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Ільяшук А. В.,

секретаря судового засідання Чернеги А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Роздільна Одеської області скаргу ОСОБА_1 на дії уповноважених осіб Роздільнянського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса), -

ВСТАНОВИВ:

До Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла скарга ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), в якій він просив зобов`язати начальника або іншу уповноважену особу Роздільнянського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) зняти арешт та заборону відчуження з належного йому рухомого і нерухомого майна, накладений постановою державного виконавця від 25 жовтня 2005 року.

Стислий виклад обґрунтування скарги.

ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з метою оформлення договору дарування частини будівлі (магазину), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , однак отримав відмову, оскільки відповідно до даних з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на все його майно накладено арешт через виконавче провадження, яке було відкрито на підставі рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 29 липня 2005 року, зокрема в частині виконання цивільного позову, єдиний унікальний номер справи № 1-104/2005.

Водночас ОСОБА_1 повідомляє, що він відшкодував кошти за цивільним позовом у справі № 1-104/2005.

Разом із цим, відповідно до листа Роздільнянського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) від 23 червня 2025 року, виконавче провадження знищено, а тому скасування арешту майна можливе лише через суд.

Стислий виклад позиції учасників розгляду скарги.

ОСОБА_1 надіслав до суду заяву про розгляд скарги без його участі.

Начальник Роздільнянського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) Дмитро Марценюк надіслав лист про розгляд скарги без участі представника відділу.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду скарги.

Згідно приписів частини другої статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Висновки суду за результатами розгляду скарги.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частина перша статті 447 ЦПК України регламентує, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Зазначений висновок у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21) та від 3 лютого 2023 року у справі № 639/858/21.

Як встановлено судом, 29 липня 2005 року Роздільнянським районним судом Одеської області було ухвалено рішення по справі № 1-104/2005 про задоволення цивільного позову до ОСОБА_1 .

Далі, на виконання зазначеного рішення було видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, в рамках якого державним виконавцем було прийнято постанову про арешт та заборону відчуження будь-якого майна, що належить ОСОБА_1 .

Поряд із цим, зазначене виконавче провадження знищено, що підтверджується листом Роздільнянського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) від 23 червня 2025 року.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Вказані норми визначають непорушність права власності та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 13.07.2022 по справі №2-0301/806/11).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном (постанова Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року по справі №203/3435/21).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 3 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19).

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що подальше збереження накладеного арешту в даному випадку є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном.

Керуючись статтями 247, 260, 261, 353, 441 - 453 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу Роздільнянського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) зняти арешт та заборону відчуження з рухомого та нерухомого належного ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) майна, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції від 25 жовтня 2005 року, в рамках виконавчого провадженння з примусового виконання листа №1-104, виданого Роздільнянським районним судом Одеської області.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: А. В. Ільяшук