Справа №490/4613/25
Провадження № 22-ц/812/1322/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Носіковим І.М.,

за участі представника позивача - Ротар А.Л.,

представника відповідача - Курчина С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Саламатіним О.В., за заявою представника ОСОБА_2 адвоката Ротар Аліни Леонідівни про забезпечення позову до подачі позову

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подачі позову.

Мотивуючи заяву вказував, що з ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2004 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.06.2025 у справі №490/4252/25 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Він має намір звернутися до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, яке вони набули у власність під час шлюбу.

В обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову представниця ОСОБА_2 - адвокат Ротар А.Л., вказувала, що з урахуванням наявності спору між сторонами, невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, оскільки у ОСОБА_2 є обґрунтовані підстави вважати, що після того, як ОСОБА_1 дізнається про вказаний позов, вказане майно може бути відчужене, або змінене чи пошкоджене.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_2 - адвокат Ротар А.Л. просила суд вжити заходи забезпечення позову до подачі зазначеної позовної заяви, шляхом накладення арешту на:

- земельну ділянку, площею 0,1 га кадастровий номер: :22:002:3669 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 120) , оціночна вартість: 1795000 грн;

- земельну ділянку, площею 0,095 га кадастровий номер: :22:002:3668 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 120),оціночна вартість: 1711000 грн;

- житловий будинок, загальною площею 216,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 101);

- земельну ділянку, площею 0,0828 га кадастровий номер: :10:024:0001, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 101). Загальна оціночна вартість вказаної земельної ділянки разом з будинком, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , становить 2204000 грн.;

- земельну ділянку, площею 0,0809 га кадастровий номер: :00:020:0488, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 01);

- житловий будинок, загальною площею 68,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 36393144). Загальна оціночна вартість вказаної земельної ділянки разом з будинком, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , становить 625000 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року заяву представниці ОСОБА_2 адвоката Ротар А.Л. про забезпечення позову до подання позовної заяви, задоволено.

Накладено арешт:

- на земельну ділянку, площею 0,1 га кадастровий номер :22:002:3669 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 120), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62780520 від 10.01.2022 року;

- земельну ділянку, площею 0,095 га кадастровий номер :22:002:3668 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 120), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62780380 від 10.01.2022 року;

- житловий будинок, загальною площею 216,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 101), право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32400707 від 17.11.2016 року;

- земельну ділянку, площею 0,0828 га кадастровий номер :10:024:0001, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 101), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32400707 від 17.11.2016 року;

- земельну ділянку, площею 0,0809 га кадастровий номер :00:020:0488, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 01), право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 13471446 від 02.06.2014 року;

- житловий будинок, загальною площею 68,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 36393144), право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 13471446 від 02.06.2014 року.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником наведено ґрунтовні підстави для вжиття заходів забезпечення позову. Із наданих до суду документів наявні підстави вважати, що забезпечення позову шляхом накладання арешту на спірне нерухоме майно, є співмірним та таким, що буде достатнім для забезпечення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає нормам процесуального права, а також фактичним обставинам справи, судом першої інстанції не досліджені та не оцінені належним чином надані ним докази на обґрунтування підстав для забезпечення позову, тому просила її скасувати ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Так, вказувала, що важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Звертала увагу, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Наголошувала, що суд першої інстанції не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Зауважувала, що у заяві заявник посилається лише на те, що ОСОБА_1 є власником зазначеного майна, що в свою чергу не може бути потенційною можливістю відчуження майна без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами згідно зі ст. 81 ЦПК, та не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Курчин С.А. апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Ротар А.Л. апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у цій справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Згідно частини 1, 2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, постановляючи ухвалу суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, дотримався вимог статей 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі за час якого ними придбано зазначене у заяві нерухоме майно.

Відповідно до матеріалів справи ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2025 року у справі №490/4252/25 відкрито провадження за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

ОСОБА_2 має намір звернутись з позовом до суду про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме:

- земельної ділянки, площею 0,1 га кадастровий номер :22:002:3669 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 120) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62780520 від 10.01.2022 року;

- земельної ділянки, площею 0,095 га кадастровий номер :22:002:3668 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 120) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62780380 від 10.01.2022 року;

- житлового будинку, загальною площею 216,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 101) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32400707 від 17.11.2016 року;

- земельної ділянки, площею 0,0828 га кадастровий номер :10:024:0001, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 101) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32400707 від 17.11.2016 року;

- земельної ділянки, площею 0,0809 га кадастровий номер :00:020:0488, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 01); на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 13471446 від 02.06.2014 року;

- житлового будинку, загальною площею 68,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРП на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 36393144) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 13471446 від 02.06.2014 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання. Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

При цьому колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Згідно процесуального закону умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

Наразі ОСОБА_1 є єдиним власником спірного майна, в будь-який час остання може відчужити спірне майно, що в подальшому призведе до утруднення виконання можливого рішення суду, або матиме наслідком розширення суб`єктного складу учасників, та призведе до неможливості ефективного захисту прав позивача в межах позовних вимог про поділ майна подружжя.

Безконтрольне розширення кола осіб, прав і інтересів яких стосується вирішення цього спору може не лише утруднити, але й зробити неможливим виконання рішення суду.

Таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року в справі № 910/5916/18, від 05 серпня 2019 року в справі № 910/16586/18, від 03 листопада 2020 року в справі № 910/7716/20.

Підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Спір про поділ майна подружжя передбачає наявність такого майна в натурі під час розгляду справи і до її завершення, а сімейне законодавство встановлює презумпцію спільності майна подружжя і її спростування здійснюється в ході судового розгляду.

Разом з тим, таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Арешт майна полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись цими об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого частина 1 стаття 6 цієї ж Конвенції.

При цьому, такий вид забезпечення позову, як арешт майна не призводить до невиправданого обмеження майнових прав власника оскільки обмежується лише можливість вчиняти дії щодо розпорядження спірним майном.

Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Враховавши суть спору, для вирішення якого має на меті звернутися до суду з позовом позивач - поділ майна подружжя, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову майбутнім позовним вимогам, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними до майбутніх позовних вимог.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

На час перегляду справи судом апеляційної інстанції ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2025 року відкрито провадження у справі №490//4613/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Згідно статті 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Відповідно до пункту в) частини 4 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року у справі №910/4631/22.

Ураховуючи, що апеляційний суд ухвалив постанову за наслідками розгляду процесуальних питань, які виникли під час розгляду справи у суді першої інстанції (щодо забезпечення позову), а не рішення по суті позовних вимог, він не є тим судом, який уповноважений здійснювати розподіл витрат на даній стадії судового провадження.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 16 липня 2025 року.