№ 2/183/2551/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року м. Самар Дніпропетровської області

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Дубовенко І.Г., за участі секретаря судового засідання Зозулі В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Губиниської селищної ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, суд

в с т а н о в и в :

30 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом, поданим представником позивача адвокатом Берестом О.М. до Губиниської селищної ради, в якому просить визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на частку земельної ділянки, яка розташована на території АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 . За життя ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповіт не залишив. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,1672 га, кадастровий номер :04:002:0226, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка йому була передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та належала на праві приватної власності на підставі державного акту від 31 січня 2000 року серії ІІІ-ДП № 006559. Позивач в шестимісячний строк звернулась в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , а їх донька ОСОБА_2 звернулась с заявою про відмову від прийняття спадщин на користь матері ОСОБА_1 .. Позивач 03 березня 2016 року отримала свідоцтв про право на спадщину на 1/3 частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку, оскільки право власності на земельну ділянку оформлено на одного ОСОБА_3 , а не на трьох власників, які зазначені в свідоцтві про право власності на житловий будинок.

У зв`язку з тим, що іншим чином ніж рішенням суду позивач не може захистити права, вимушений звернутися до суду з позовом.

Відповідачем відзиву на позов не подано.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2025 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.

25 лютого 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача у підготовчому судовому засіданні та витребувано докази у справі.

10 червня 2025 року ухвалою суду було закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, з підстав зазначених у позові.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у своїй заяві просив справу розглянути за відсутності представника відповідача, позовні вимоги позивача визнають у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що виконавчим комітетом Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 16 червня 2014 року складений відповідний актовий запис № 29.

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 23 червня 1968 року, ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 позивачем у справі.

Згідно довідки № 558 від 30 грудня 2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 .

З копії державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП № 006559 від 31 січня 2000 року вбачається, що ОСОБА_3 , передана у приватну власність земельна ділянка загальною площею 0, 1672 га, розташована на території Вільненьскої сільської ради в АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вказана земельна ділянка передана на підставі рішення 2 сесії 23 скликання Вільненської сільської ради від 06 квітня 1999 року. Вказаний державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №13614.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 15 березня 2016 року, вбачається що кадастровий номер земельної ділянки :04:002:0226, земельна ділянка площею 0,1672 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована території Вільненьскої сільської ради в АДРЕСА_2 , земельна ділянка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . Ця інформація також підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-025 від 19 травня 2025 року.

З копії спадкової справи №466/2014 № 56873870, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що:

- 09 грудня 2014 року з заявою про відмову від прийняття спадщин на користь матері - ОСОБА_1 звернулась донька померлого ОСОБА_2 ;

- з інформаційної довідки зі спадкового реєстру вбачається, що спадкодавець на випадок своєї смерті заповітів не складав;

- згідно довідки № 1230 від 08 грудня 2014 року, вбачається, що на день смерті ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , разом з дружиною ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_2 ;

- 12 жовтня 2015 року з заявою про видачу свідоцтва про спадщину після смерті ОСОБА_3 звернулась дружина померлого ОСОБА_1 ;

- 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 1,960 га, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:038:0888;

- 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 2,240 га, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:001:0544;

- 03 березня 2016 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд та будівель за адресою: АДРЕСА_2 ;

- 03 березня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки на час подання документів до нотаріуса право власності на житловий будинок зареєстровано за 3 співвласниками: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а згідно державного акту право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 41 Конституції України, визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За правилами ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1233 Цивільного кодексу України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Стаття 377 ЦК України передбачає, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

У відповідності до ст. 392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Враховуючи, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину після його смерті позовні вимоги позивача щодо визнання права власності на земельну ділянку розміром 0,1672 га, кадастровий номер :04:002:0226, яка розташована на території АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 258-259, 263-268, 293, 315 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до Губиниської селищної ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку розміром 0,1672 га, кадастровий номер :04:002:0226, яка розташована на території АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , електронна пошта: відсутня).

Відповідач: Губиниська селищна рада (, адреса місцезнаходження: вул. Шевченка, будинок 16, смт. Губиниха, Самарівський район, Дніпропетровської області, 51250, електронна пошта: невідома).

Третя особа: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , електронна пошта: відсутня).

Повний текст рішення складений 10 червня 2025 року.

Суддя І.Г.Дубовенко