КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/5746/24

26 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скрипчука Микити Євгеновича на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кицюк В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

У березні 2024року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він є власником 15/16 частин житлового приміщення(квартири)за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 має у власності 1/16 частку житлового приміщення (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з технічним паспортом на квартиру від 17 листопада 2022 року, загальна площа житлового приміщення становить 70,6 кв.м., житлова - 49,1 кв.м.

Позивач зазначав, що він проживає в спірній квартирі з моменту народження, а після одруження разом з дружиною і дітьми проживає в цій квартирі. Протягом всього часу проживання брав на себе всі витрати щодо утримання квартири. Відповідач є йогог рідним братом, після досягнення повноліття відповідач в спірній квартирі не проживав та не виявляв жодного інтересу до квартири.

Після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач почав висловлювати зацікавленість щодо квартири разом зі своєю дружиною, вони почали погрожувати йому, що підтверджується заявою до правоохоронних органів.

Посилаючись на те, що у сторін виникли неприязні стосунки, які тривають багато років, що призводить до неможливості спільного проживання і користування квартирою, відповідач має інше житло, та визначити порядок користування об`єктом нерухомого майна відповідно до визначених часток неможливо, оскільки 1/16 частка квартири складає 4,41 кв.м., що менше мінімальної площі спальні на одну людину, позивач ОСОБА_3 просив суд припинити право власності ОСОБА_2 на 1/16 частку житлового приміщення (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на 1/16 частку житлового приміщення (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2; стягнути з нього, ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості належної йому 1/16 частки у спільному майні (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 168 509,00 грн, шляхом виплати грошових коштів з депозитного рахунку ТУ ДСА у м. Києві, внесених ОСОБА_1 згідно з квитанції ТВБВ № 10026/084 від 07 березня 2024 року,стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збіру розмірі 1685,09 грн та витрати за проведення будівельно-технічного дослідження від 09 лютого 2024 року №01-01/2024 у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, відмовлено.

Повернуто ОСОБА_1 / РНОКПП НОМЕР_1 / грошові кошти, внесені на депозитний рахунок суду у розмірі 168509 (сто шістдесят вісім тисяч п`ятсот дев`ять) грн 00 коп, які внесені ОСОБА_1 на підставі квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 07 березня 2024 року за наступними реквізитами: отримувач Солом`янський районний суд м. Києва, рах. отрим. НОМЕР_2 , код отримувача 26268059, призначення платежу: компенсація ОСОБА_2 1/6 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Скрипчук Микита Євгенович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності задовольнити повністю.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без повного з`ясування обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не здійснив повне та всебічне встановлення обставин справи та не оцінив всі наявні в матеріалах справи докази та аргументи сторони позивача в їх сукупності.

Зазначає, що у ційсправі частка відповідача у спірній квартирі складає 1/16, що становить 4,41 кв.м загальної площіквартири, що менше мінімальної площі спальні на одну особу, яка дорівнює 8 кв.м.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивачем було внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 168 509 грн (сто шістдесят вісім тисяч п`ятсот дев`ять гривень 00 копійок), що еквівалентно 4 487 дол. США, як компенсацію вартості 4 квадратних метрів, що становлять частку відповідача у квартирі, яка є предметом позову.

Крім того, саме по собі володіння відповідачем 4 квадратними метрами в спірній квартирі, очевидно, не є достатнім для проживання, оскільки, відповідно до положень законодавства, це є меншим за мінімальний встановлений рівень площі на одну особу.

Оскільки розмір частки відповідача у спірній квартирі є незначним, сторони не можуть проживати в одній квартирі то, на переконання сторони позивача, право відповідача на належну йому частку слід припинити, стягнувши на його користь компенсацію вартості його частки, що внесена позивачем на депозитний рахунок, та визнати за позивачем право власності на належну відповідачу частку у спільній власності у спірній квартирі.

Вважає помилковим посилання суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду щодо так званого позбавлення права на житло. В контексті даного спору відповідач позбавляється права власності на незначну частку в квартирі з отриманням грошової компенсації, а не житла, оскільки в спірній квартирі він не проживає і це різні поняття за змістом.

За таких обставин сторона позивача вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню в повному обсязі.

Звертає увагу суду на те, що позивачем понесені судові витрати у справі, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень та витрат на оплату судового збору.

Крім того, представником позивача були подані відповідні запити до Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а також до Київського БТІ стосовно права власності відповідача на інше нерухоме майно, а також стосовно перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі, оскільки останній може проживати разом із дружиною.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 ; визнати дії позивача такими, що порушують права відповідача, як співвласникаквартири; залишити рішення суду першої інстанції від 28 лютого 2025 року без змін.

Зазначає, що кожен співвласник має рівні права щодо володіння, користування і розпорядження своєю часткою у майні, розмір частки не є підставою для примусового позбавлення співвласника права власності на вказану частку. А факт того, щовінпроживає в іншому місці чи не користується часткою, не є підставою для припинення його права власності.

Щодо поведінки позивача вказує, що позивач систематично перешкоджає реалізації його права на користування майном: не допускає до користування квартирою, змінив замки, не відчиняє дверей, всіляко уникає контактів, навмисно провокує обставини "неможливості користування", тобто, зловживає правом (ст. 13 ЦК України), вчиняє спроби заволодіння майном шляхом введення в оману.Такі дії не можуть слугувати підставою для позбавлення власності особи, а навпаки, є ознаками недобросовісної поведінки позивача.

Також відповідач вважає, що поділ 1/4 частки батька міг бути помилковим, оскільки шлюб між батьками було розірвано у 2003 році і мати не мала права на спадщину за законом після смерті батька у 2007 році, а відтак, у позивача немає підстав вимагати викупу чужої частки, поки не вирішене це питання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Скрипчук Микита Євгенович повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з?явився, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлений у встановленому законом порядку. В судове засідання 02 червня 2025 року в якості представника за довіреністю з?явилась дружина відповідача ОСОБА_6 , яка не є адвокатом. З огляду на те, що дана справа не є малозначною, то відповідно до вимог статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Судом було роз?яснено ОСОБА_6 , що вона не може бути допущена до участі у справі в якості представника відповідача та що відповідач має право сам брати участь в судовому засіданні та укласти угоду з адвокатом на представництво його інтересів в суді апеляційної інстанції. В розгляді справи колегією суддів апеляційного суду було оголошено перерву до 26 червня 2025 року до 13 год. 20 хв.

В судове засідання 26 червня 2025 року в якості представника відповідача ОСОБА_2 знову з?явилась представник за довіреністю ОСОБА_6 . На підтвердженнґя своїх повноважень ОСОБА_6 надала суду нотаріально посвідчену довіреність від 25 квітня 2025 року та копію диплому з якого вбачається, що вона 27 квітня 2012 року закінчила Київську державну академію водного транспорту імені Петра Конашевича-Сагайдачного і отримала базову вищу освіту за напрямком підготовки «Правознавство» та здобула кваліфікацію бакалавра. З огляду на відсутність у ОСОБА_6 повноважень відповідно до вимог статті 60 ЦПК України на представництво інтересів відповідача у даній справі, апеляційним судом було відмовлено ОСОБА_6 у допуску до участі у справі в якості представника відповідача ОСОБА_2 , вона була присутня в судовому засіданні в якості вільного слухача.

З огляду на належне повідомлення відповідача про день та час розгляду справи та його повторну неявку, суд вважав можливим розгляд справи у його відстуності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення відповідача на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.11.2022 року КП КМР «КМ БТІ» складено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії інформаційної довідки КП КМР «КМ БТІ» від 14 грудня 2022 року КВ-2022 №26201, згідно з даними реєстрових книг бюро, кв. АДРЕСА_2 , на праві власності зареєстрована за: 2/4 частини ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ; 1/16 частина ОСОБА_2 ; 1/16 частина ОСОБА_5 ; 5/16 частин ОСОБА_5 ; 1/16 частина ОСОБА_3 (а.с.21).

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 вересня 2023 року, спадкоємцем в заповіті майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є її син ОСОБА_3 .

Спадщина, на яку видано свідоцтво,складається з 10/16 частин квартири АДРЕСА_2 (а.с.23). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №345200246 від 04 вересня 2023 року, ОСОБА_3 є власником 10/16 частокквартири АДРЕСА_2 (а.с.26).

Згідно з копією висновку судового експерта Яценко О.Ф. від 09 лютого 2024 року №01-01/2024 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження за заявою представника ОСОБА_3 - адвоката Онищука В.В. від 23 січня 2024 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 на момент проведення дослідження становитиме 2 696 143,00 грн, що еквівалентно 71 793 дол США; ринкова вартість 1/16 частки квартири АДРЕСА_2 , станом на дату оцінки становить 168 509,00 грн, що еквівалентно 4 487 дол США; провести виділ в натурі 1/16 частки квартири АДРЕСА_2 з дотриманням вимог Державних будівельних норм та вимог нормативно правових актів у галузі будівництва технічно неможливо (а.с.55-80).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, суд першої інстанції зазначав, що доводи позивача про наявність у відповідача іншого житла не підтверджені наявними у справі доказами. Доводи позивача про те, що відповідач у спірній квартирі не проживає, правового значення не мають, оскільки місце проживання власника та місцезнаходження майна на зміст права власності не впливають. Відтак, позивачем не доведено неможливості спільного проживання та користування квартирою співвласниками за встановлених судом обставин. Крім цього, у матеріалах справи відсутня згода відповідача на компенсацію вартості його частки у спірній квартирі, а позбавлення права власності відповідача на частку майна завдасть шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на настпуне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року не відповідає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто, стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21).

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме: справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто, чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_2 , та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 на підставі статті 365 ЦК України просив припинити право власності відповідача на 1/16 частку спірної квартири, стягнувши з нього вартість такої частки, та визнати за ним право власності на 1/16 частку вказаного нерухомого майна, посилаючись на те, що частка відповідача у спільному майні є незначною, виділ такої частки у натурі є неможливий, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам, оскільки він має у власності інше нерухоме майно.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази суд апеляційної інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 є власнимком 15/16 часток квартири АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_2 є власником 1/16 частки у вказаній квартирі, вказана частка відповідача є незначною. Провести виділ в натурі 1/16 частки квартири АДРЕСА_2 , з дотриманням вимог Державних будівельних норм та вимог нормативно правових актів у галузі будівництва технічно неможливо. Спільне користування квартирою є неможливим. ОСОБА_3 вніс на депозитний рахунокТУ Державної судової адміністрації України в м.Києві 168 509,00 грн, що відповідає реальній ринковій вартості 1/16 частки квартири АДРЕСА_2 .

Статтею 82 ЦПК України встанолено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

25.06.2025 року ОСОБА_2 подано до суду власноручно підписані письмові пояснення, у яких дослівно вказано про те, що «… я маю зареєстроване місце проживання в іншому житлі, де мені належить 1/4 частка кваритири ( АДРЕСА_3 )…».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Відтак, враховуючи вказані вище обставини справи, а саме: собливості об`єкта, який є спільним майном; розмір частки відповідача у спільному майні, яка є незначною і не може бути виділена в натурі; наявність у відповідача на праві власності іншого житла; неможливість спільного володіння і користування майном його співвласниками; внесення позивачем на депозитний рахунок суду коштів в якості компенсації вартості частки відповідача у спірній квартирі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що припинення права власності ОСОБА_2 на 1/16 частку у спільному майні, власником 15/16 часток якого є ОСОБА_3 , не завдасть відповідачу істотної шкоди.

Висновки суду першої інстанії про те, що припиненняправа власності відповідача на частку у майні завдасть шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї, є необґрунтованими, оскільки, як визнав сам відповідач в своїх поясненнях, що йому на праві власності належить 1/4 частка у іншому житловому приміщенні - квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , за незначну частку у спірній квартирі він отримає грошову компенсацію вартості цієї частки, визначену у висновку судового експерта Яценко О.Ф. від 09.02.2024 року, а тому його права внаслідок припинення права власності на незначну частку порушені не будуть.

Висновки суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи відсутня згода відповідача на отримання компенсації вартості його 1/16 частки у спірній квартирі, колегія суддів вважає помилковими та такими, що не грунтуються на вимогах матеріального права, оскільки припинення права спільної часткової власності можливе без надання згоди співвласника на відповідну компенсацію за умов, які передбачені ст. 365 ЦК України.

Так, відповідно до статті 365 ЦК України, суд може припинити право особи на частку у спільному майні, якщо (1) ця частка є незначною і (2) не може бути виділена в натурі, а також якщо (3)спільне володіння і користування майном є неможливим, та якщо таке (4) припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Отже, за приписами ст.365 ЦК України відсутність згоди відповідача на компенсацію йому вартості частки майна може бути підставою для відмови у задоволенні позову про припинення права власності, якщо суд вважатиме, що припинення права власності завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Оскільки у справі, що переглядається, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні чинного ЦПК України, що припинення його права власності на 1/16 частку житлового приміщення (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , завдасть істотної шкодийого інтересам, то за обставинами даної справи відсутність згоди ОСОБА_2 на компенсацію частки вартості його майна, не є безумовною підставою для відмови в задоволення позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено неможливості спільного проживання та користування квартирою ним та відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач та його представник як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції посилався на наявність конфліктних відносин між ним та відповідачем, відповідач у письмових поясненнях від 25 червня 2025 року визнає наявність між позивачем та відповідачем неприязних стосунків.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання; АДРЕСА_4 )на 1/16 частку житлового приміщення (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з приписами частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Аналіз зазначених приписів Закону України «Продержавну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права.

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто, діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18)).

Речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначив про намір набути у власність належну відповідачу 1/16 частину у праві власності на неподільну річ, шляхом внесення її вартості на депозитний рахунок судуз метою виплати відповідачу. Натомість ОСОБА_2 заперечував проти заявлених позовних вимог, зокрема, щодо реалізації позивачем правової конструкції набуття права власності на незначну частку іншого співвласника у спільному неподільному майні. Отже, метою поданого позову у справі, що переглядається, є набуття права власності на частку у нерухомому майні, яка є незначною та належить іншому співвласнику.

Стаття 365 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права).

Набуття права власності позивачем на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку статті 365 ЦПК України відповідає визначеній частиною п`ятою статті 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків.

Крім того, визнання права застосовується не лише у разі наявності порушення такого права, а також у разі його невизнання чи оспорення, що узгоджується з частиною першої статті 15 та статтею 392 ЦК України.

Право ОСОБА_1 на набуття права власності на незначну частку ОСОБА_2 у праві спільної власності на неподільну річ, не визнається та оспорюється відповідачем у справі, що переглядається. Зазначене,зокрема, і стало підставою для заявлення позовної вимоги про визнання права власності на належну відповідачу частку.

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

З урахуванням наведеного, колегія суддіввважає, що вимога про визнання за позивачем права власності на раніше належну відповідачу незначну частку у праві спільної власності на неподільне майно є тією вимогою, яка забезпечує досягнення мети поданого позову, а задоволення такої вимоги призводить до остаточного вирішення спору між сторонами.

За наведених осбтавин, колегія суддів приходить до висновків про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) права власності на 1/16 частку житлового приміщення (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто, належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не надав належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, не встановив обставин, що мають значення для вирішення спору, дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

Відтак, формальний підхідсуду першої інстанції до вирішення справи не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законного та справедливого рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скрипчука Микити Євгеновича підлягає задоволенню, рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог та припинення права власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання; АДРЕСА_4 ) на 1/16 частку житлового приміщення (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 право власності на 1/16 частку житлового приміщення (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання; АДРЕСА_4 ) грошової компенсації вартості належної йому 1/16 частки у спільному майні (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 168 509,00 грн, шляхом виплати(видачі) грошових коштів з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, внесених ОСОБА_1 на депозитиний рахунок суду згідно з квитанції ТВБВ № 10026/084 від 07 березня 2024 року (на рахунок отримувача НОМЕР_2, код отримувача 26268059; банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172; отримувач Солом'янський районний суд м. Києва).

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скрипчука Микити Євгеновича, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про задоволення позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат по сплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі 1685,09 грн та витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в сумі 2058,51 грн.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 356, 358, 365 ЦК України, ст.ст. 3, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»ст. ст. 12, 81, 82, 89, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скрипчука Микити Євгеновича задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Припинити право власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання; АДРЕСА_4 ) на 1/16 частку житлового приміщення (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/16 частку житлового приміщення (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання; АДРЕСА_4 ) грошову компенсацію вартості належної йому 1/16 частки у спільному майні (квартири), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 168 509,00 грн, шляхом виплати(видачі) грошових коштів з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, внесених ОСОБА_1 на депозитиний рахунок суду згідно з квитанції ТВБВ № 10026/084 від 07 березня 2024 року (на рахунок отримувача НОМЕР_2, код отримувача 26268059; банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172; отримувач Солом'янський районний суд м. Києва).

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання; АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі1685,09 грн та витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в сумі 2058,51 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: