КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/8989/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 липня 2025рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кушніра Сергія Борисовича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 14.03.2009 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано.

Як зазначає позивач, під час шлюбу з відповідачем ними, як подружжям, було набуте майно, а саме:

-вантажний автомобіль «MERCEDES-BENZ SPRINTER 211 CDI», 2005 року випуску, колір білий, дата державної реєстрації 14.08.2009 року, вартістю 231 822,00 грн.;

-легковий автомобіль «HONDA CIVIC», 2013 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , дата державної реєстрації 01.06.2017 року, вартістю 441 960,00 грн.

Вказані автомобілі були оформлені на ім`я відповідача та перебувають в його користуванні, вона (позивач) вказаними автомобілями не користується, згоди щодо поділу спільного майна вони не досягли, чим порушуються її права.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати спільним майном подружжя вказані автомобілі; припинити право спільної сумісної власності подружжя на зазначені автомобілі та визнати за відповідачем право власності на них; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частини спірних автомобілів в загальному розмірі 452 802,00 грн, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року позов задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини автомобіля «HONDA CIVIC», 2013 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , в розмірі 131 500,00 грн, компенсацію вартості частини автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 211 CDI», 2005 року випуску, колір білий, д.н.з. НОМЕР_2 , в розмірі 231 822,00 грн, а всього 363 322,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5356,25 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

31 січня 2025 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Неведомським В.О. подано заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій представник позивачки просив стягнути з відповідача на користь позивачки понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн, оскільки зазначене питання не було вирішено судом при постановленні рішення.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 24 071 грн 58 коп.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Кушнір С.Б., який, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції від 27 січня 2025 року та додаткове рішення від 05 лютого 2025 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір при наявності копій свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів не зміг правильно встановити правильні дати набуття спірних автомобілів відповідачем, що в свою чергу суттєво вплинуло на прийняття законного рішення у справі. Вказує, що копія свідоцтва про реєстрацію на автомобіль «Honda Сivic» була долучена позивачем, а копія свідоцтва на «MERCEDES-BENZ SPRINTER» та копії свідоцтв після відчуження транспортних засобів долучались відповідачем. Представник відповідача на вимогу суду надав копії договорів купівлі-продажу.

Скаржник вказує, що автомобіль «MERCEDES-BENZ SPRINTER» 211CDI було зареєстровано відповідачем 09 квітня 2022 року, вже під час розгляду справи про розірвання шлюбу судом. Суд першої інстанції не надав оцінку та не досліджував ті обставини, на які позивачка сама посилалася у справі про розірвання шлюбу. Так, в тексті позовної заяви про розірвання шлюбу позивачка зазначала про те, що вони не ведуть спільного господарства та не проживають разом протягом 3-х років, тобто з листопада 2018 року.

Крім того, скаржник звертає увагу, що після розірвання шлюбу відповідач продовжив користуватися транспортними засобами , зареєстрованими на нього. Про наявність автомобіля «Honda Сivic» позивачці було відомо, оскільки сторони продовжували спілкуватись між собою з питань виховання дітей.

Вимоги щодо відшкодування вартості (повної або часткової ) згаданого транспортного засобу відповідачу не надходило. У позовній заяві позивачка не зазначає, з якого часу їй чиняться перешкоди у користування згаданим транспортним засобом, а суд не перевірив обставин щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Стосовно походження коштів, за які було придбано «MERCEDES-BENZ SPRINTER» 211CDI, скаржник зазначає, що до матеріалів справи було долучено виписки по картковому рахунку відповідача перед придбанням транспортного засобу, коли вже сторони жили окремо та не вели спільне господарство. Транспортні засоби придбавалися відповідачем не для спільного використання чи в інтересах сім`ї.

Крім того, представник відповідача в доводах апеляційної скарги звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 5 356,25 грн, не застосувавши принцип пропорційності судових витрат задоволеним позовним вимогам.

Щодо витрат на правову допомогу скаржник вказує, що договір на представництво інтересів позивачки було укладено з приватним адвокатом Неведомським Вадимом Олексійовичем. Однак ні ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", ні податковий кодекс України не містить такого формулювання. У ордері, який долучений до матеріалів справи на підтвердження повноважень представника також відсутнє дане формулювання. Крім того, позивачем не подано детального опису та обсягу виконаних робіт, не зазначено про їх складність, значення для відповідача. Звертає увагу на те, що неодноразово саме з вини представника позивача мало місце перенесення розгляду справи, тому вважає заявлені вимоги про стягнення витрат на правову допомогу неспівмірними обсягу виконаних робіт та наданих адвокатом послуг.

У відповідь на апеляційну скаргу представником ОСОБА_2 - адвокатом Неведомським В.О. було подано відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву зазначає, що позивачка не мала і не має можливості користуватися належним їй на праві спільної сумісної власності транспортними засобами, оскільки відповідач у користування позивачки транспортні засоби не надавав, згоди щодо поділу спільного майна сторони не досягли, що стало підставою для звернення позивачки до суду з відповідним позовом.

Оскільки відповідач, з метою уникнення поділу майна, переоформив спірні транспортні засоби на свого рідного брата - ОСОБА_5 , поділ майна в натурі неможливий, тому відповідач має відшкодувати вартість належної позивачці частки грошима.

Зазначає, що сторона позивача погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визначення вартості спірних транспортних засобів, оскільки при визначенні ринкової ціни автомобіля «HONDA CIVIC» за основу був взятий наданий стороною відповідача Звіт з незалежної оцінки майна, складений ТОВ «Оціночна компанія «ЗОЛОТИЙ ЛЕВ» від 26 лютого 2024 року, згідно якого ринкова вартість автомобіля становила 263 000,00 грн , а при визначенні ринкової вартості автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER» - розрахунок ринкової вартості, наданий позивачем, оскільки відповідачем звіту надано не було, а в позивача відсутній доступ до автомобіля, як і самі документи на цей автомобіль.

Щодо ухвалення додаткового рішення, представник апелянта зазначає, що дане рішення ухвалено у відповідності до норм процесуального права, доводи апеляційної скарги в частині додаткового рішення зводяться до незгоди з рішенням суду без обґрунтування щодо незаконності рішення.

Представник позивача зауважує, що в апеляційній скарзі не зазначено, що саме судом було порушено та апеляційну скаргу побудовано на припущеннях і особистому баченні дійсних обставин справи представником відповідача.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кушнір С.Б. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Неведомський В.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції, як і додаткове рішення, без змін, як законне та обґрунтоване.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 з 14.03.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2022 року у справі № 754/18243/21.

Під час проживання у шлюбі сторони придбали легковий автомобіль «HONDA CIVIC», 2013 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , дата державної реєстрації 01.06.2017 року, який було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_1 01.06.2017 року (01.11.2018 року проведено реєстрацію при переобладнанні для роботи на газовому пальному).

Також встановлено, що 09.04.2022 року на ім`я відповідача було зареєстровано вантажний автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI», 2005 року випуску, колір білий, д.н.з. НОМЕР_2 .

З матеріалів справи також вбачається, що після відкриття провадження у даній справі, 29.11.2023 року відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу № 8585/23/1/001029 продав ОСОБА_5 автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI». За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 78 000,00 грн.

Також, 30.11.2023 року відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу транспортного засобу № 8585/23/1/001052 продав ОСОБА_5 автомобіль «HONDA CIVIC». За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 116000,00 грн.

З 05.12.2023 року вказані автомобілі зареєстровані на ім`я ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 29.11.2023 року та від 30.11.2023 року.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи положення вказаної статті, оскільки автомобілі «HONDA CIVIC», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та «MERCEDES-BENZ SPRINTER 211 CDI», 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 набуті у власність та зареєстровані за відповідачем за час перебування сторін у шлюбі, такі автомобілі належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя у рівних частках.

Письмових доказів, зокрема, шлюбного договору, існування домовленості між подружжям щодо іншого визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна до суду не надано.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові ВСУ від 27 квітня 2016 року по справі № 6-486цс16 зазначено, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

До того ж важливою умовою при призначенні компенсації вартості за таке майно є те, що позивач дійсно не знав і не міг знати про відчуження такого рухомого майна на користь іншої особи, що позбавило його можливості захисту своїх прав у досудовому порядку, і як наслідок призвело до звернення до суду.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 (справа № 6-1587цс16) та від 22.06.2017 (справа № 6-3058цс16), а також у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа № 755/20923/14-ц).

Суд першої інстанції правильно встановив, що перереєстрація спірних автомобілів на іншого власника була здійснена 05.12.2023 року і про таке відчуження стало відомо під час розгляду справи. Зазначені автомобілі придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому вони є спільною сумісною власністю подружжя. Вартість автомобілів виходить за межі вартості простої побутової угоди, тому їх відчуження мало здійснюватися за згодою іншого подружжя, проте про відчуження автомобілів позивачка не знала, згоди на це не надавала, кошти від їх реалізації не витрачалися на потреби сім`ї, оскільки сторони на момент їх відчуження припинили спільне проживання і ведення спільного господарства через розірвання шлюбу. Доказів здійснення відчуження транспортних засобів зі згоди позивачки і використання отриманих від реалізації грошових коштів в інтересах сім`ї відповідач суду не надав.

З огляду на відчуження відповідачем спірних автомобілів на користь третьої особи, позивачка вправі вимагати стягнення з відповідача частини їх вартості, визначеної на час розгляду справи, а не визнання права власності на його частини, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника.

Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Суд першої інстанції також правильно врахував, що у випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливістю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає саме ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобілів, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у договорах купівлі-продажу спірних автомобілів від 29.11.2023 року та 30.11.2023 року їх ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати їх дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний врахувати дійсну його вартість.

Так, згідно звіту з незалежної оцінки майна від 26.02.2024 року, наданого відповідачем, ринкова вартість автомобіля «HONDA CIVIC» становить 263 000,00 грн. Відтак, розмір компенсації за частину вказаного автомобіля судом визначено в розмірі 131 500,00 грн, виходячи із ринкової вартості автомобіля, що відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 711/3988/21 (провадження № 61-11094св23.

Щодо вартості автомобіля «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI», то суд першої інстанції взяв до уваги середньої ринкової вартість такого автомобіля в розмірі 463 644,00 грн, визначену позивачкою та врахував відсутність належних та допустимих доказів на спростування такої вартості з боку відповідача, а тому правильно вважав можливим задовольнити позовні вимоги щодо цього автомобіля в розмірі 231 822,00 грн.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI» було придбано в період, коли судом вже розглядалась позовна заява ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Так, заперечуючи проти доводів позивачки щодо презумпції спільного сумісного майна подружжя, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на її спростування.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У даній справі стороною відповідача не доведено, що автомобіль «MERCEDES -BENZ SPRINTER 211 CDI» було придбано виключно за особисті кошти відповідача ОСОБА_1 , та відповідно не спростовано презумпцію спільності такого майна.

Доводи відповідача про те, що позивачка ОСОБА_2 особисто в позовній заяві про розірвання шлюбу, поданій до Деснянського районного суду м. Києва у листопаді 2021 року, зазначала про те, що вони як подружжя не проживають разом та не ведуть спільного господарства на протязі трьох років, не можуть бути взяті до уваги, оскільки відсутнє рішення суду, яким би було встановлено режим окремого проживання подружжя, чи інших обставин, якими підтверджується факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, період такого проживання.

Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив доводи відповідача про застосування строку позовної давності. Мотиви районного суду щодо цього питання, наведені у оскаржуваному рішенні, є вичерпними, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не потребують повторної оцінки обставин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції по суті спору не спростовують та не дають підстав для висновку, що при ухваленні рішення суду були неправильно застосовані норми матеріального права та не додержано вимог норм процесуального права.

Поряд із цим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги в частині неправильного визначення судом першої інстанції судового збору, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду першої інстанції позивачкою визначено ціну позову в розмірі 452 802,00 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, зокрема стягнувши з відповідача на користь позивача компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 363 322,00 грн, тобто задовольнив вимоги позивачки ОСОБА_2 на 80,2%.

Поряд із цим, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 5 356,25 грн, не застосувавши принцип пропорційності.

З огляду на вказане, рішення суду в частині розподілу судових витрат слід змінити, зазначивши, що до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають витрати по оплаті судового збору в розмірі 3633,22 гривень.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що адвокат Неведомський В.О. представляв інтереси ОСОБА_2 в суді першої інстанції на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1340169 від 29 вересня 2023 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 16/01-23 від 16 січня 2023 року.

За умовами вказаного договору, адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги (правову допомогу).

Пунктом 2.5 даного договору визначено, що по кожному виду послуг (судовим справам) по цьому договору, сторони укладають додаткову угоду із зазначенням переліку та вартості наданих послуг.

Згідно п.2.6 договору, по результатам кожного виду надання послуг, але не пізніше останнього числа місяця, в якому надавались послуги, сторони укладають відповідний акт приймання-передачі наданих послуг (надалі - акти) з переліком наданих послуг, їх вартості та розмірів відповідних виплат та компенсацій. У випадку безпідставного не підписання клієнтом протягом 5 робочих днів наданих адвокатом актів без направлення відповідної вмотивованої письмової відмови, надані акти вважаються підписаними, а надані по ним послуги вважаються прийнятими без зауважень.

Відповідно до п.п.4.1, 4.2 договору, ціна цього договору складається з вартості наданих клієнту послуг за весь період дії цього договору, перелік та вартість яких погоджується сторонами в додаткових угодах до цього договору та укладених актах наданих послуг.

Розрахунок за послуги здійснюється клієнтом шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на розрахунковий рахунок адвоката на умовах укладених між сторонами додаткових угод.

Згідно п. 6.1 договору, цей договір діє з моменту підписання його сторонами та до 31.12.2024 року.

30.12.2024 року між адвокатом Неведомським В.О. та позивачем ОСОБА_2 було укладено додатку угоду № 2 про продовження строку дії договору про надання правничої (правової) допомоги до 31.12.2026 року.

Також, згідно додаткової угоди № 1/09 від 22.09.2023 року, укладеної до договору, сторонами було визначено суму гонорару адвоката за розгляд справи № 754/13989/23 в Деснянському районному суді м. Києва у фіксованому розмірі - 30 000,00 грн.

За змістом позовної заяви позивачкою зазначено, зо орієнтовний розмір витрат, які вона очікує понести на правничу допомогу, - 30 000,00 грн.

Рішення по суті спору судом ухвалене 27 січня 2025 року, позов задоволено частково.

Після закінчення розгляду справи 27.01.2025 року між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Неведомським В.О. було складено Акт № 1 приймання-передачі наданих послуг до Додаткової угоди № 1/09 від 22.09.2023 року, згідно якого позивач підтвердила надання адвокатом послуг у справі № 754/13989/23, вартість яких у фіксованому розмірі становить 30 000,00 грн.

Докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, суд залишає таку заяву без розгляду (ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України).

Заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн разом із доданими до неї доказами витрат на правову допомогу, представником позивачки адвокатом Неведомським В.О. до суду першої інстанції подано 30 січня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд», тобто з дотриманням визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України, строку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що згідно статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 слід стягнути понесені витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно, сума витрат позивача на правову допомогу має складати 24 071,58 грн.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, понесених у суді першої інстанції, суд правильно виходив із того, що заявлений позивачем розмір таких витрат, з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару, є співмірним з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Крім того, суд першої інстанції врахував, що відповідачем та представником відповідача не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу в розмірі 24 071,58 грн (як 80,2% від 30 000,00).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу, подану в інтересах ОСОБА_1 його представником - адвокатом Кушніром Сергієм Борисовичем, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року змінити в частині розподілу судових витрат, зазначивши, що до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають витрати по оплаті судового збору в розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 22 коп.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 липня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : С.А. Голуб

Т.А. Слюсар