КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 367/4246/20 Головуючий у суді першої інстанції - Шестопал Я.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/532/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Желепа О.В., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Гапоном Сергієм Васильовичем на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про стягнення матеріального збитку,

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про стягнення матеріального збитку.

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 09.05.2020 р. о 16:00 год. в м. Ірпінь на перехресті вул. Котляревського-Н.Рибака, водій ОСОБА_1 керувала автомобілем HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 не надала дорогу автомобілю МАZDА-6 д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній, внаслідок чого відбулося зіткнення, автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області № 367/2862/20 від 11.06.2020 руку ОСОБА_1 визнано винною у вчинені правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Позивачка ОСОБА_2 є власником транспортного засобу МАZDА-6 д.н.з. НОМЕР_2 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію ТЗ № НОМЕР_3. Внаслідок ДТП транспортний засіб МАZDА-6 д.н.з. НОМЕР_2 зазнав пошкоджень.

Цивільну відповідальність автомобіля HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 було застраховано за договором ОСЦПВВНТЗ № АО6603181 від 15.10.2019 року в ПАТ "НАСК "ОРАНТА".

Позивачка зазначила, що 21.05.2020 року між нею та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір № 1691, відповідно до якого експертом було визначено матеріальний збиток - 260 655,64 грн. Вартість експертного дослідження - 2 500,00 грн.

Оскільки цивільна відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ "НАСК "ОРАНТА" на суму 130 000 грн, за угодою сторін позивачка отримала від страхової компанії відшкодування в сумі 125 000 грн. Тому розмір залишку матеріального збитку складає 260 655,64 грн. - 130 000,00 грн = 130 655,64 грн.

На підставі викладеного позивачка просила суд:

стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальний збиток в сумі 133 155,64 грн, що складається з 130 655,64 грн - матеріальний збиток та 2500,00 грн - вартість проведення оцінки;

стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2023 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальний збиток 95 455, 04 грн, що складається з суми 92 955,04 грн матеріального збитку без врахування ПДВ та суми 2500,00 грн вартості проведення оцінки.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 954,55 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2023 рокускасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що звіт про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ № 1691 від 27.05.2020 року не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки у вказаному висновку відсутнє застереження щодо обізнаності експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також інформація, що висновок підготовлено для подання до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Присяжнюк Р.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (в редакції, чинній на день подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є відшкодування збитків у розмірі 133 155,64 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 09.05.2020 р. о 16:00 год. в м. Ірпінь на перехресті вул. Котляревського-Н.Рибака, водій ОСОБА_1 керувала автомобілем HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 не надала дорогу автомобілю МАZDА-6 д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній, внаслідок чого відбулося зіткнення, автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області № 367/2862/20 від 11.06.2020 руку ОСОБА_1 визнано винною у вчинені правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що відповідачка подала заяву, у якій вину у скоєнні адміністративного правопорушення визнала, обставини даного правопорушення не оспорювала.

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Також встановлено, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу МАZDА-6 д.н.з. НОМЕР_2 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію ТЗ № НОМЕР_3. Внаслідок ДТП транспортний засіб МАZDА-6 д.н.з. НОМЕР_2 зазнав пошкоджень. Цивільну відповідальність автомобіля HONDA CR-V д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 було застраховано за договором ОСЦПВВНТЗ № АО6603181 від 15.10.2019 року в ПАТ "НАСК "ОРАНТА".

21.05.2020 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір № 1691 з ФОП ОСОБА_3 , відповідно до якого експертом було визначено розмір матеріального збитку.

Згідно зі Звітом № 1691 від 27.05.2020 року матеріальний збиток склав 260 655,64 грн.

Цивільна відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ "НАСК "ОРАНТА" на суму 130 000 грн.

Відповідно до Угоди про припинення зобов`язання переданням відступного від 15.06.2020 року, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та ОСОБА_2 встановили, що загальна сума страхового відшкодування, яка сплачується Страховиком за полісом ОСЦПВВНТЗ №АО6603181 від 15.10.2019 року, внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб МАZDА-6 д.н.з. НОМЕР_2 , складає 125 00 грн. Зазначену суму було перераховано на рахунок ОСОБА_2 , що підтверджується копією виписки по рахунку, долученому до позовної заяви.

Для визначення розміру матеріального збитку за договором № 1691 від 21.05.2020 року було сплачено 2 500,00 грн, що підтверджується Дублікатом квитанції про сплату від 22.05.2020 року, рахунком № 1691 від 21.05.2020 року та актом виконаних робіт № 1691 від 27.05.2020 року.

За частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР) передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону № 85/96-ВР. До них згідно з пунктом 9 частини 1 статті 7 віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у цій сфері регламентує Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( далі Закон № 1961-IV).

Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витратина евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зробила висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

За частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме ОСОБА_1 , як особа, винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналогічні за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19.

Сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідачки та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності. Предметом спору є недостатність суми страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість (далі - ПДВ). При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Ставка ПДВ встановлюються від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).

Тобто вартість ремонту автомобіля із врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ.

Таким чином, у разі проведення ремонтних робіт у особи, яка є платником ПДВ, позивач має право на відшкодування сплаченого ним податку за рахунок страхової компанії, якщо понесення витрат із сплати цього податку буде підтверджено відповідними доказами.

Встановивши, що документи, які б підтверджували факт проведення ремонту автомобіля у особи, яка є платником ПДВ та докази на підтвердження того, що позивачем під час проведення ремонтних робіт понесені витрати із сплати ПДВ, відсутні, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу вартості ремонту автомобіля із врахуванням ПДВ та про те, що є підстави для зменшення розміру страхового відшкодування на суму ПДВ.

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року у справі №757/37909/17 (провадження №61-159св21), у постанові від 22.12.2020 року у справі №565/1210/19 (провадження №61-9485св220), у постанові від 22.07.2020 року у справі №583/3159/18 (провадження №61-9730св19), у постанові від 11.12.2019 року у справі №206/5271/14-ц (провадження №61-27551св18).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягає різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) вартість матеріального збитку без врахування ПДВ у розмірі 92 955,04 грн.

Крім цього, позивачка просила суд стягнути на її користь витрати на підготовку звіту про оцінку завданого збитку.

Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Такі витрати мають бути співмірними зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно Договору № 169121.05.2020 року, оцінювач ФОП ОСОБА_3 , який діє на підставі свідоцтва оцінювача МФ№3540 від 15.05.2010 року, уклав договір з ОСОБА_4 щодо визначення розміру матеріального збитку транспортного засобу МАZDА-6 д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до Договору № 1691 від 21.05.2020 року позивач має сплатити за виконані роботи оцінювачу - 2 500,00 грн. Дану суму позивачем було сплачено оцінювачу ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується Дублікатом квитанції про сплату від 22.05.2020 року, рахунком № 1691 від 21.05.2020 року та актом виконаних робіт № 1691 від 27.05.2020 року.

Тому кошти, сплачені позивачкою за складання експертом звіту, також підлягають стягненню з відповідачки.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що звіт про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ № 1691 від 27.05.2020 року не є належним та допустимим доказом по справі.

Так, відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування.

Відповідно до пунктів 1.2 1.4 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 145/5/2092, Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.

Методика застосовується з метою, зокрема, визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ.

Вимоги Методики є обов`язковими під час проведення авто товарознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових авто товарознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

Згідно з п. 4.3 цієї Методики за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ. За результатом оцінки, виконаної суб`єктом оціночної діяльності органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно, складається акт оцінки КТЗ.

При цьому, слід звернути увагу, що висновок експерта складається у разі проведення судової авто товарознавчої експертизи, а звіт оцінювача за результатами проведення оцінки КТЗ, при цьому, як висновок експерта, так і звіт оцінювача складаються на єдиних засадах, визначених Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 145/5/2092.

Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів встановлено, що вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092.

Наданий позивачем звіт відповідає вказаним вимогам закону та підзаконних нормативно-правових актів. Будь-яких належних та допустимих доказів на його спростування відповідачем не надано.

Відповідачем також не доведено необґрунтованості чи суперечності Звіту про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ № 1691 від 27.05.2020 року іншим матеріалам справи та не спростовано викладених у ньому обставин.

Власних звітів про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди відповідач суду не надав. Клопотання про проведення експертизи не заявляв.

За таких обставин у суду відсутні підстави сумніватися у достовірності розрахованого ФОП ОСОБА_3 розміру збитку.

Також слід зазначити, що згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові № 643/10751/16-ц від 23.11.2020.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідачки не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до її незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Гапоном Сергієм Васильовичем залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 липня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: О.В. Желепа

Т.О. Невідома