Справа № 468/1530/24
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2025 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Звягіної О.В. за участю секретаря судового засідання Шутєєвої Н.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу № 468/1530/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджі Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем ОСОБА_1 22.04.2016 року був укладений кредитний договір № 200512243, за яким кредитор надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 12081,22 грн., з встановленим строком користування з 22.04.2016 р. по 22.04.2019 р.

20.07.2020 року ТОВ «Діджі Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7-БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів.

На підставі цього позивач отримав право вимоги за кредитним договором № 200512243 від 22.04.2016 року на суму 35304,54 грн., із яких: 12081,22 грн. заборгованість за кредитом; 23223,32 грн. загальна заборгованість по відсоткам. Станом на 24.06.2024 року, застосовуючи ч. 2 ст. 625 ЦК України, сума заборгованості склала 52 746,51 грн., з яких 35304,54 грн. заборгованість відповідача за кредитним договором, 3181,82 грн. - сума збитків з урахуванням 3% річних, 14260,15 грн. сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань.

У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь вказану суму заборгованості за кредитним договором судовий збір та витрати на правничу допомогу. В прохальній частині позову міститься заява про підтримання позову та розгляд справи за відсутності представника позивача та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Позов надійшов до суду 01.08.2024 року, 02.08.2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

07.11.2024 року було ухвалено заочне рішення про задоволення позову в повному обсязі. 16.05.2025 року зазначене рішення скасовано, та призначено до нового розгляду

Відповідач направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги заперечувала.

Представник позивача надіслав заяву про розгляд справи без участі представника.

Дослідивши наявні у справі матеріали ( копію договору №7-БМ про відступлення права вимоги, копію платіжного доручення № 25 від 09.07.2020 року, копію витягу з реєстру боржників, копію заяви № 200512243 та анкети № 2715041 від 22.04.2016 року, копію паспорта та картки фізичної особи платника податків, копію виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 , розрахунок заборгованості), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 22.04.2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем був укладений кредитний договір № 200512243, за яким кредитор надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 12081,22 грн., з встановленим строком користування з 22.04.2016 р. по 22.04.2019 р.

Згідно з Кредитним договором відповідач отримала кредит у сумі 12081,22 грн. (а.с. 22), з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів (а.с. 29)

20.07.2020 року ТОВ «Діджі Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7-БМ від 20.07.2020 року, укладеному за результатами публічних торгів.

На підставі цього позивач отримав право вимоги за кредитним договором № 200512243 від 22.04.2016 року.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У частині 1ст. 612 ЦК України визначено, що боржник, у цьому випадку Відповідачка, вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

ПАТ «Банк Михайлівський» свої зобов`язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши Відповідачці кредит у розмірі 12081,22грн., що не заперечується нею.

Відповідач умов договору у встановлений договором термін не виконала.

Отже, станом на 31.07.2024 заборгованість за кредитом в сумі 12081,22 залишилася не погашеною, тому ці вимоги підлягають задоволенню.

Щодо відсотків та комісії.

Позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості в сумі 23223,32 грн. по відсоткам, проте ні договір ні графік платежів не містять положень про стягнення відсотків за користування кредиту. Натомість є положення про стягнення комісії за обслуговування.

Однак, якщо позивач сам у позові зазначив суму 23223,32 грн. як заборгованість за відсотками, а не комісію за обслуговування, суд буде розглядати це саме як відсотки, незалежно від можливих спроб банку приховати їх під іншими назвами. Розрахунок заборгованості позивачем не наданий, який би міг підтвердити що це саме відсотки і що заборгованість порахована правильно. Суд не може самостійно дораховувати або додумувати, звідки взялася заявлена сума. Він оцінює докази, надані сторонами.

Якщо договір (у формі графіка платежів) (а.с. 29) передбачає, що проценти за користування становлять 0,00 грн., то вимога про стягнення будь-яких відсотків прямо суперечить умовам договору і задоволенню не підлягає.

Згідно з п. 2. Кредитного договору, під час користування кредитом Банк надає Клієнту (Відповідачці) послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що становить 3,99% з першого місяця дії кредитного договору та до закінчення його дїї.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно зі частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного від 01 квітня 2020 року суду в справі № 583/3343/19 (провадження 61-22778св19).

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 листопада 2023 року по справі №204/224/21 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Кредитний договір між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем ОСОБА_1 від 22.04.2016 року № 200512243, не містить переліку послуг з обслуговування кредиту, за надання яких первісним кредитором встановлено сплату щомісячної комісії, розмежування платних і безоплатних послуг. Так, у договорі не зазначено, яким чином здійснюється обслуговування кредиту банком, чи залежить воно від періодичності зверненням позичальника. Тобто, розмір комісії за обслуговування кредиту встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, вказана в пункті 2 договору комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Таким чином, переказ коштів та приймання готівки, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, положення укладеного між сторонами Кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, є нікчемними.

Відповідно до частини 2статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, заборгованість відповідача за кредитним договором становить 12081,22 грн., що складається з тіла кредиту.

Щодо інфляційний втрат та нарахування 3% річних

Правовідносини, які склалися на підставі кредитних договорів, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) зазначено, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».

Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2 статті 625 ЦК України.

У зв`язку із визначенням судом суми заборгованості, відмінної від зазначеної в позовних вимогах, судом самостійно здійснено розрахунок розміру 3% річних та інфляційних втрат.

Отже, розмір 3% річних та інфляційних втрат за період з 24.06.2021 року по 24.06.2024 року на зазначену суму становить

-3 % річних = (12081,22?3?1097)/(365?100)= 1089,30 грн;

-інфляційні втрати: (12081,22 х 1,081,22) = 4879,83грн.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з огляду на часткове задоволення позовних вимог з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 554,73 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1717,50 грн.

Оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню.

На підставі ст.ст. 526; 530 ч.1; 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 12; 13; 81; 264; 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджі Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджі Фінанс» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 200512243 від 22.04.2016 року 18050,35 грн., а саме : 12081,22 грн. тіло кредиту, 1089,30 грн. - сума збитків з урахуванням 3% річних, 4879,83 грн. сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджі Фінанс» 554,73 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору та 1717,50 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ТОВ «Діджи Фінанс» (місцезнаходження: 04212 м. Київ вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, );

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

СУДДЯ: