Єдиний унікальний номер судової справи 462/2072/25
Номер провадження 2/462/1144/25
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Галайко Н. М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова, третя особа: Міністерство оборони України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

встановив:

І. Короткий виклад обставин справи та правова позиція позивача.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вілінська Г. М, 25.03.2025 року (вх. № 6506) звернулася у Залізничний районний суд м. Львова (документ сформований у системі «Електронний суд» 25.03.2025 року) з позовною заявою до КЕВ м. Львова, третя особа: Міноборони України про відшкодування майнової та моральної шкоди, у якій просить суд:

-стягнути з відповідача на користь позивача завдану майнову шкоду в розмірі 211 229 грн. 36 коп.;

-стягнути з відповідача на користь позивача 20 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

-стягнути з відповідача на користь позивача всі понесені судові витрати у справі в сумі 37 312 грн. 29 коп., в тому числі: витрати по сплаті судового збору в сумі 2 312 грн. 29 коп., витрати на проведення експертизи в сумі 5 000 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 30 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та тривалий період часу разом з сім`єю проживає у квартирі АДРЕСА_1 (відомчий гуртожиток). За проживання у гуртожитку позивач сплачує за житлово-комунальні та інші послуги відповідачу, з дозволу якого позивач заселився у квартиру АДРЕСА_1 . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 17.03.2021 року ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_2 . Відповідачем надано позивачу право проїзду автотранспорту на територію вивільненого військового містечка № НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ). 08.09.2024 року, припаркований автомобіль позивача «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_2 знаходився на прилеглій території відомчого гуртожитку. Близько 13 год. 00 хв. 08.09.2024 року на припаркований автомобіль позивача впало дерево, внаслідок чого автомобіль позивача отримав значні механічні пошкодження, а позивачу, як власнику, завдано майнової шкоди. З даного приводу позивач звернувся у ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області з відповідною заявою. За результатами розгляду звернення позивача йому надано письмову відповідь про те, що у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим у внесенні відомостей в ЄРДР відмовлено. За результатам перевірки встановлено, що у зверненні містяться ознаки цивільно-правових відносин які не належать до компетенції поліції, а вирішуються судом у порядку цивільного судочинства. Через падіння дерева на прилеглій території відомчого гуртожитку по вул. Авіаційна, 1Б у м. Львові автомобіль позивача отримав значні механічні пошкодження, а позивачу як власнику автомобіля завдано майнової шкоди в розмірі в розмірі 211 229 грн. 36 коп., що становить вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля позивача. Окрім матеріальної шкоди відповідач, заподіяв позивачу і моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 20 000 грн. 00 коп., та вважає що саме такий розмір моральної шкоди буде виваженим, розумним та справедливим відшкодуванням за завдану йому моральну шкоду. Завдана позивачу моральна шкода полягає у перенесенні позивачем глибоких душевних страждань і переживань, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням його автомобіля. Також, внаслідок пошкодження автомобіля позивача, істотно змінився його звичний спосіб життя. Він тривалий період часу з часу пошкодження автомобіля і до сьогоднішнього дня позбавлений можливості користуватися своїм автомобілем, що становить для нього значні незручності, позивач вимушений застосовувати додаткові зусилля для організації свого повсякденного життя. Враховуючи вказане, сторона позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 1-6).

ІІ. Рух справи в суді.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2025 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Галайко Н. М. (а.с. 51).

Судом у порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) 25.03.2025 року направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи позивача у справі (а.с. 52).

Відповідь на вказаний запит надійшла до суду 06.05.2025 року (а.с. 53).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.05.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 54-55).

ІІІ. Позиція учасників справи.

3.1. Щодо правової позиції відповідача.

У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин.

У матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного документа, яка свідчить про отримання відповідачем 08.05.2025 року копії ухвали суду про відкриття провадження в його електронний кабінет (а.с. 56).

Таким чином, станом на день ухвалення рішення відповідачу відомо про існування даного судового провадження. Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву станом на день ухвалення рішення сплив.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

3.2. Щодо правової позиції третьої особи.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

28.05.2025 року (вх. № 11520) від уповноваженого представника третьої особи Міноборони України Ткачука В. В. до суду надійшли письмові пояснення щодо позову (документ сформований в системі «Електронний суд» 28.05.2025 року), із змісту яких вбачається, що останній просить суд виключити Міноборони України з даної справи як учасника (а.с. 60-61).

Так, вказано, що позивач ОСОБА_1 не є військовослужбовцем Збройних Сил України, які підпорядковані Міноборони України, яке здійснює забезпечення, військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України. Таким чином, Міноборони України не має жодного відношення до позивача. В даній справі не йдеться про зобов`язання або примушення чи в майбутньому породження для Міноборони України будь-яких прав чи обов`язків щодо позивача. З огляду на наведене, вважає, що залучення Міноборони України є безпідставним та таким, що не впливає на виникнення у Міноборони України будь-яких прав та обов`язків щодо позивача.

3.3. Щодо заперечень на пояснення третьої особи.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вілінська Г. М, 28.05.2025 року (вх. № 11596) подала до суду заперечення на пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (документ сформований у системі «Електронний суд» 28.05.2025 року), зазначає, що Міноборони України є засновником (власником) відповідача КЕВ м. Львова, з якого підлягає стягненню шкода завдана позивачу внаслідок падіння дерева на його автомобіль. Відтак, рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки третьої особи щодо відповідача у справі КЕВ м. Львова, як його засновника та власника земельної ділянки на якій було завдано шкоди позивачу. Позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, і був ним на час заподіяння йому шкоди. Твердження представника третьої особи Міноборони України про те, що позивач не є військовослужбовцем», не відповідають дійсності (а.с. 68-69).

Так, суд, з огляду на вказане вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем, Міноборони України є засновником (власником) КЕВ м. Львова, яке є відповідачем у справі, рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки, тому суд не вбачає підстав виключення третьої особи Міноборони України з числа учасників даної справи.

IV. Позиція суду.

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Так, у матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окремо суд вважає необхідним зазначити, що дане рішення ухвалюється з урахуванням періоду перебування судді у відпустці.

V. Встановлені судом фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що згідно відповіді Управління земельних ресурсів Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради № 2403-вих-181976 від 19.12.2024 року, будівля за адресою АДРЕСА_2 розташована в межах земельної ділянки (кадастровий номер: :05:015:0002) (а.с. 31).

Як зазначається у відповіді наданій КЕВ м. Львова № 575/8/1009 від 04.03.2025 року на бухгалтерському обліку КЕВ м. Львова перебуває будівля АДРЕСА_3 . Земельна ділянка площею 9, 4478га з кадастровим номером :05:015:0002 перебуває на обліку КЕВ м. Львова (а.с. 41 зворот).

ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_4 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Як стверджує позивач та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає на території військового містечка № НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_4 . На підтвердження чого позивачем надано рахунок на сплату за житлово-комунальні та інші послуги (а.с. 10 -11).

Згідно перепустки виданої КЕВ м. Львова Міноборони України позивачу, надано право проїзду автотранспорту на територію вивільненого військового містечка № НОМЕР_3 (м. Львів, вул. Авіаційна, 1) транспортним засобом «KIA», державний номерний знак НОМЕР_4 (а.с. 9 зворот).

08.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся до ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області та просив зафіксувати пошкодження його автомобіля KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_4 на який впало дерево 08.09.2024 року, близько 13 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 36 зворот).

За результатами розгляду звернення позивача 17.09.2024 року ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області надано письмову відповідь, про те, що у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим внесення відомостей інформації уповноваженою особою сектору дізнання до Єдиного реєстру досудових розслідувань у внесенні в ЄРДР відмовлено. За результатам перевірки встановлено, що у зверненні містяться ознаки цивільно-правових відносин, які не належать до компетенції поліції, а вирішуються судом у порядку цивільного судочинства (а.с. 37).

10.09.2024 року ОСОБА_1 повідомив начальника КЕВ м. Львова, про те, що 13.09.2024 року о 13 год. 00 хв. буде проведений експертний огляд його пошкодженого транспортного засобу «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_4 (а.с. 11 зворот-12).

Згідно висновку судового експерта Холодцова Д. В. за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідженні № 22646 від 28.09.2024 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «KIA Carens», державний номерний знак НОМЕР_4 , пошкодженого внаслідок падіння дерева 08.09.2024 року, становить 211 229 грн. 36 коп. Згідно даного висновку огляд автомобіля проводився 13.09.2024 року, в світлий час доби (розпочато о 13 год. 00 хв.) за адресою: Львівська обл., м. Львів, територія військової частини по місцю настання «Випадку» (точна адреса та геолокація не вказується з міркувань безпеки та збереження таємниці розташування в/ч під час оголошення воєнного стану), в присутності замовника дослідження. Особи, що повідомлялись про експертний огляд замовником дослідження на огляд не з`явились (а.с. 12 зворот-28).

VI. Застосоване судом законодавство.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Так, згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Викладене узгоджується із роз`ясненнями у п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що у його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду під час розгляду справи № 923/700/17 від 03.08.2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує.

Згідно ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

У відповідності до ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Сулу України № 6 від 27.03.1992 року з наступними змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже у справах про відшкодування матеріальної і моральної шкоди позивач має довести факт заподіяння цієї шкоди, її розмір, протиправність поведінки її заподіювача, а також причинний зв`язок між цією поведінкою та шкодою, а відповідач - відсутність своєї вини у заподіянні шкоди, а відсутність хоча б однієї із цих умов є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).

Згідно ч. 1 ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Положеннями ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать: території загального користування; прибудинкові території; території будівель та споруд інженерного захисту територій; території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

Підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані утримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію.

Вимогами п. 7 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоровію громадян в наслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

Наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 року «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» визначено, що організація квартирно-експлуатаційного забезпечення ЗС України (далі - квартирно-експлуатаційне забезпечення) це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об`єктів соціально-культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок, забезпечення військових частин квартирним майном.

Відповідно до п. 1.2 Положення військове містечко майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони; територія військового містечка - частина земельної ділянки з установленими межами, на якій розміщуються фонди військового містечка, що використовується для розквартирування військових частин та розміщення військовослужбовців і працівників ЗС України; утримання - комплекс заходів, спрямованих на забезпечення експлуатації, ремонту фондів і території військового містечка відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Основними завданнями квартирно-експлуатаційного забезпечення є утримання і експлуатація фондів військового містечка, які знаходяться в користуванні військових частин (п. 1.3 Положення).

Згідно п. 2.1 Положення квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами ЗС України, до яких відносяться квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини).

Відповідно до п. 3.1 Положення на квартирно-експлуатаційну службу військової частини покладається: утримання, експлуатація і проведення своєчасного поточного ремонту фондів і територій військових містечок, квартирного майна, що передані військовій частині; слідкування за утриманням лісонасаджень, здійснення озеленення та благоустрою військових містечок.

VIІ. Висновки суду.

У рішеннях Європейського суду з справ людини неодноразово робились висновки про те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (рішення від 09.12.1994 року у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (рішення від 15.11.2007 року у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п. п. 42-47; від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 року у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п. п. 18, 19).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача завданої майнової шкоди.

Суд враховує, що при розгляді справи встановлено те, що балансоутримувачем житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а саме військового містечка № НОМЕР_3 , є саме відповідач КЕВ м. Львова, який повинен був слідкувати за утриманням лісонасаджень, здійсненням озеленення та благоустрою військових містечок.

Відповідно, факт завдання шкоди майну позивача бездіяльністю відповідача КЕВ м. Львова, що полягала у неналежному утриманні лісонасаджень на території військового містечка № НОМЕР_3 , знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Враховуючи те, що розмір майнової шкоди підтверджено висновком експерта, який є належним та допустимим доказом, відповідачем не спростовано його невідповідність вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

7.1. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно із ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода зокрема полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Суд приймає до уваги висновки зазначені у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).

Так, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 року у справі № 487/6970/20).

Абзац 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17, зокрема, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Окрім цього, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Так, суд приймає до уваги, що внаслідок пошкодження автомобіля позивача, через бездіяльність відповідача, істотно змінився його звичний спосіб життя. Він тривалий період часу позбавлений можливості користуватися своїм автомобілем, що становить для нього значні незручності, позивач вимушений застосовувати додаткові зусилля для організації свого повсякденного життя.

На підставі викладеного та з урахуванням обставин справи, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума к розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу.

Визначений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 20 000 грн. 00 коп. у даній конкретній справі суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

VIII. Судові витрати по справі.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

8.1. Щодо судового збору.

За змістом ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно платіжної інструкції № 0.0..1 від 20.03.2025 року (а.с. 48 зворот) позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 312 грн. 29 коп.

З урахуванням часткового задоволення позову, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 312 грн. 29 коп. розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 2 162 грн. 22 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог (93, 51% від 2 312 грн. 29 коп.).

8.2. Щодо витрат на правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Окремо суд приймає до уваги подану уповноваженим представником позивача письмову заяву про стягнення судових витрат, а саме стягнення з відповідача 30 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, що міститься у матеріалах справи (а.с. 42-44).

Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено:

- копію договору про надання правової допомоги № 2Б/108 від 30.09.2024 року(а.с. 44 зворот-45);

- копію додатку № 2 до вказаного договору (а.с. 46);

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних для надання професійної правничої допомоги від 20.03.2025 року (а.с. 47);

- копію ордеру на надання правничої допомоги серії ВС № 1355799 від 20.03.2025 року (а.с. 47 зворот);

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 388 Вілінська Г. М. (а.с. 48).

Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду № 910/15191/19 від 01.10.2020 року).

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21).

Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року.

Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Окремо суд приймає правову позицію Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказану у додатковій постанові від 03.10.2024 року у справі № 357/8695/23, згідно якої для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

Отже при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Окремо суд звертає увагу на те, що сума витрати на правову допомогу визначена у розмірі 30 000 грн. 00 коп., містить зазначення про участь адвоката в судових засіданнях вартість яких вказана 9 000 грн. 00 коп., окрім цього вартість підготовки клопотання про стягнення судових витрат за надання професійної правничої допомоги становить 3 000 грн. 00 коп.

Суд зазначає, що розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відтак, судові засідання не проводилися.

Так, суд враховує, що складання позову у даній справі не потребувало аналізу великої кількості документів, справа розглянута у спрощеному провадженні без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Надання правничої допомоги адвокатом у даній справі зводилося до складання та подання позовної заяви, з мінімальною кількістю доказів.

Враховуючи зазначене, результат розгляду справи у суді, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у сумі 10 000 грн. 00 коп., що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

8.3. Щодо витрат на проведення експертизи.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Так, позивачем було сплачено 5 000 грн. 00 коп. за проведення експертного автотоварознавчого дослідження № 22646 від 28.09.2024 року, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..1 від 13.09.2024 року (а.с. 30).

Сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023 року у справі № 712/4126/22, провадження № 14-123цс23).

В силу наведених норм закону, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження у сумі 5 000 грн. 00 коп.

На підставі наведеного та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд -

ухвалив:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова, третя особа: Міністерство оборони України про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

2. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_1 211 229 (двісті одинадцять тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 36 коп. матеріальної шкоди.

3. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

4. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. витрати на професійну правничу допомогу.

5. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_1 2 162 (дві тисячі сто шістдесят дві) грн. 22 коп. судового збору

6. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Львова на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. за проведення експертизи.

7. Порядок оскарження рішення суду та набрання ним законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

8. Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 );

Відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (, місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2);

Третя особа: Міністерство оборони України (, місцезнаходження: 03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил, 6).

Текст судового рішення складено 14.07.2025 року.

Суддя/підпис/

Згідно з оригіналом.

Суддя: Н. М. Галайко