Справа № 363/2590/25
Провадження № 2/366/770/25
УХВАЛА

10.07.2025 с-ще Іванків

Суддя Іванківського районного суду Київської області Слободян Н.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

І. Рух позову

Позовна заява надійшла до суду засобами поштового зв`язку 10.07.2025, за підсудністю з Вишгородського районного суду Київської області на підставі ухвали від 17.06.2025. Попередній суд не вирішував питання про відкриття провадження у справі.

ІІ. Узагальнені доводи особи, яка подала заяву

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась в суд з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_2 (далі Відповідач) на свою користь:

заборгованість за договором позики від 15.12.2024 у розмірі 40 000 доларів США, що еквівалентно 1 660 800 грн.;

10 % від суми позики у розмірі 12 000 доларів США (498 240 грн.);

штрафні санкції у розмірі 2478, 90 доларів США (102 924, 10 грн.). Загальна сума заборгованості 54 478, 90 доларів США (2 261 964 грн.);

витрати на правову допомогу у розмірі 25 000 грн.

Разом з позовною заявою, до суду за підсудністю з Вишгородського районного суду надійшла заява, подана представником Позивача, адвокатом Рясним В.Д. про забезпечення позову, у якій представник Позивача просить накласти арешт на грошові кошти Відповідача у розмірі 2 261 964 грн., які знаходяться в банківських установах на всіх його рахунках, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову.

Попередній суд в порушення положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України не розглянув подану заяву у визначений строк.

В обґрунтування заяви представник Позивача зазначає, що 15.12.2024 між сторонами укладено договір позики грошових коштів, за яким Відповідач взяв у борг у Позивача грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США, що станом на 15.03.2025 еквівалентно 1660 800 грн.

За умовами Договору, Відповідач мав повернути кошти в строк до 15.01.2025, однак їх не повернув, на зв`язок не виходить та не виконує умови Договору.

Заявлена сума арешту у розмірі 2 261 964 грн відповідає ціні позову, оскільки окрім основної суми заборгованості за Договором, за його умовами Відповідач має сплатити 10 % від суми позики та штрафні санкції.

Представник Позивача зазначає, що накладення арешту є необхідним заходом щодо забезпечення позову, оскільки його не накладення зможе призвести до унеможливлення чи значного ускладнення виконання судового рішення.

ІІІ. Релевантні джерела права

З огляду на положення ч. 1 ст. 153 ЦПК України, розгляд заяви здійснюється без виклику сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Питання забезпечення позову у цивільному судочинстві визначені главою 10 ЦПК України.

Заява відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України і подана в порядку п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Зі змісту цієї норми вбачається, що під час розгляду, зокрема заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно та/або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами та/або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощі у подальшому виконання такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам позивача до ухвалення рішення у справі.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана із необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахування такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками справи.

Такі висновки викладені у постанові ОП КЦС ВС від 05.05.2025 у справі № 466/2651/23

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. (Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 922/599/19).

Суд може прийняти рішення про забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти відповідача:

лише у справі де заявлено майнову вимогу до відповідача;

за відсутністю у відповідача грошових коштів;

наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду за умови дій відповідача щодо: реалізації майна чи підготовчі дій до його реалізації; витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем; укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо;

дотриманням принципу співмірності із заявленими позивачем вимогами.

Викладене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.09.2023 у справі № 917/453/23

У постанові від 12.07.2022 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду від 08 жовтня 2024 року у cправі № 5026/1357/2012(925/229/24), від 09 червня 2021 року у справі № 10/5026/290/2011(925/1502/20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/16866/20, від 13 жовтня 2020 року у справі № 917/273/20, від 14 серпня 2018 року у справі № 916/10/18.

Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом:

1) наявності спору між сторонами;

2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду;

3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 11.12.2023 року у cправі № 904/1934/23 виснував, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (див. постанову Верховного Суду в складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22).

За таких обставин, у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності (постанова Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 06.10.2022 у справі № 905/446/22).

У постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20, від 17.08.2022 у справі № 361/3446/21 зазначено, що предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення коштів й виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову.

У постановах Верховного Суду від 02.08.2019 у справі № 915/538/19 та від 06.11.2018 року у справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат. Суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки, як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № б/н (провадження № 61-16635ав20), від 28.09.2023 у справі № б/н (провадження № 61-11439ав23), від 14.12.2023 у справі № б/н (провадження № 61-14128ав23).

IV. Встановлені обставини справи

З наданих Позивачем документів судом встановлено таке.

15.12.2024 між Позивачем та Відповідачем укладено Договір позики, за п.п. 1.1., 2.1 якого Позивач надає Відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США.

Відповідач зобов`язаний сплачувати відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 10% від суми позики на місяць. Ці відсотки нараховуються в доларах США (п. 2.2 Договору)

Факт отримання коштів підтверджується підписанням Договору (п. 3.3 Договору)

За п. 6.2 Договору за порушення строку повернення позики, встановленої п. 2.1 договору або за порушення строку сплати суми відсотків за користування коштами (п. 2.2. Договору), Позичальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, яка нараховується на суму залишку заборгованості.

Зазначений договір підписано сторонами електронним підписом 15.12.2024.

V. Оцінка суду

Враховуючи ціну заявленого позову, а також поведінку Відповідача, описану Позивачем, яка спрямована на ухилення від виконання договірних зобов`язань, умови договору та грошові кошти, які можуть бути стягнені з Відповідача на підставі судового рішення, суд приходить до висновку про необхідність застосування заходів забезпечення позову, який унеможливить в подальшому виникнення обставин, які унеможливлять або значною мірою ускладнять виконання судового рішення.

Заявлена до арешту сума, на яку представник Позивача просить накласти арешт у повній мірі відповідає ціні заявленого позову, а враховуючи додатково заявлені вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, заявлена до арешту сума є меншою.

В подальшому, у разі встановлення додаткових відомостей стосовно предмета спору, Відповідач не буде позбавлений можливості подати до суду обґрунтоване клопотання про повне або часткове скасування заходів забезпечення позову.

На цій стадії провадження забезпечення позову у запропонований представником Позивача спосіб відповідає критеріям розумності, співмірності заявленій ціні позову та не матиме надмірно негативних наслідків для Відповідача, який укладаючи договір та отримавши позичені кошти мав усвідомлювати можливі наслідки звернення в суд з позовом та забезпечення позову шляхом накладення арешту майна.

За таких обставин, заяву про забезпечення позову слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 ) у розмірі 2 261 964 грн., які знаходяться в банківських установах на всіх його рахунках, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову.

Копію цієї ухвали направити учасникам справи для відома та до державної виконавчої служби для виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_2 )

Представник позивача: адвокат Рясний Владислав Денисович (РНОКПП: НОМЕР_3 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 )

Повний текст ухвали складено 11.07.2025

Суддя Н.П. Слободян