КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/6724/23

номер провадження: 22-ц/824/8169/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Грушка Олексія Олександровича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року у складі судді Коваленко І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 30 вересня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошей від 30 вересня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. за реєстровим №906. Відповідно до пункту 1 договору позики грошей, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 2 625 026 грн 18 коп., що є еквівалентно 109 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується у порядку та на умовах передбачених цим договором, повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. Грошові кошти, що є предметом цього договору, передані позикодавцем позичальнику під час підписання цього договору. Згідно з пунктом 2 договору позики грошей, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошові кошти в гривні готівкою в строк до 01 жовтня 2020 року включно. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику оригінал договору позики. У разі неможливості його повернення позикодавець видає позичальнику заяву про повернення всієї суми позики, справжність підпису на якій має бути засвідчена нотаріально. Наявність у позичальника оригіналу його договору або такої заяви підтверджує виконання позичальником свого обов`язку. Відповідно до пункту 3 договору позики грошей, якщо позичальник буде повертати позику частинами, фактом підтвердження платежів будуть розписки про отримані грошові кошти, надані позикодавцем.

Вказував, що у порушення умов договору позики грошейвідповідач позичені грошові кошти у сумі 2 625 026 грн 18 коп. не повернув. У зв`язку з ухиленням відповідача від виконання своїх грошових зобов`язань, позивач був вимушений звернутися 19 травня 2023 року з вимогою до відповідача про повернення грошових коштів, яка була відправлена рекомендованою поштовою кореспонденцією за трек-номером 426. При цьому, відповідач всіляко ухиляється від будь-яких контактів з позивачем, та не бажає виконувати свої грошові зобов`язання.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики грошей від 30 вересня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. за реєстровим №906, у сумі основного боргу 2 625 026 грн 18 коп., інфляційного збільшення у сумі 1 271 498 грн 63 коп., три проценти річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 206 855 грн 95 коп., а всього 4 103 380 грн 76 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошей від 30 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Футуймою В.Б. за реєстровим №906, у сумі основного боргу 2 625 026 грн 18 коп., інфляційного збільшення суми у сумі 443 373 грн 96 коп. та 3 % річних від простроченої заборгованості в розмірі 109 981 грн 69 коп., а всього на загальну суму 3 178 381 грн 83 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини грошового характеру, що виникли з нотаріально посвідченого договору позики від 30 вересня 2019 року, який укладений у письмовій формі, відповідає вимогам ст.ст.1046-1049 ЦК України, а пункт 1 договору чітко засвідчує, що передача коштів від позивача відповідачу відбулася під час його підписання. Це, разом з нотаріальним посвідченням, є належним доказом передачі позики. Водночас відповідач не надав жодних належних доказів повернення коштів, не надав письмових розписок чи заяв від позивача про повернення суми позики, що є його обов`язком згідно з умовами договору. Суд відхилив аргументи третьої особи про відсутність згоди подружжя на укладення договору, оскільки така згода була належним чином оформлена та нотаріально засвідчена. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики, що становить 2 625 026 грн 18 коп.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за весь період прострочення виконання відповідачем основного грошового зобов`язання, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на період воєнного стану позичальники звільняються від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань. Тому суд обмежив період нарахування інфляційних витрат і трьох процентів річних періодом від виникнення прострочення до введення в Україні режиму воєнного стану.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Грушко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не підтверджено факт надання грошових коштів відповідачу, тобто не доведено виконання своїх зобов`язань за договором позики. Таким чином усі вимоги ОСОБА_2 засновані на припущеннях та бажанні позивача стягнути кошти з відповідача.

Вказує, що саме розпискою повинен підтверджуватись факт передачі в борг коштів за договором позики, а за відсутності розписки неможливо вважати доведеною обставину наявності заборгованості та остаточного завершення оформлення грошових зобов`язань між позивачем та відповідачем за договором позики.

Зазначає, що на підтвердження прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення коштів за договором позики, позивач повинен був додати до позовної заяви або копію зворотного повідомлення про вручення відповідної заяви нотаріусом відповідачу, або розписку відповідача про отримання відповідної заяви від нотаріуса, або свідоцтво про передачу заяви. Однак позивачем не додано до позовної заяви копії або оригіналу жодного з вище перелічених документів, які б підтверджували не повернення відповідачем коштів за договором позики. Проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та не обґрунтував чому він не прийняв до уваги доводи відповідача, а надав превагу необґрунтованим та безпідставним поясненням позивача.

Також вказує, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції повинен був відмовити позивачу у стягненні трьох процентів річних та інфляційних, нарахованих за період з 24 лютого 2022 року і по 18 травня 2023 року. Проте суд необґрунтовано стягнув з відповідача три проценти річних за весь час нарахування, навіть після подачі відповідної позовної заяви.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Хомишин М.А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що факт отримання відповідачем коштів у позику від позивача підтверджується пунктом 1 договору позики. При цьому відповідачем не надано суду жодного доказу, в тому числі, оригіналу примірника даного договору, виданого для позикодавця або оригіналу розписки (заяви) позикодавця у позичальника, у зв`язку з чим відповідач не підтвердив виконання ним свого обов`язку та не надав жодного доказу на підтвердження виконання ним свого обов`язку за договором позики. Також вказує, що пункт 16 договору регламентує встановлений сторонами порядок стягнення заборгованості в безспірному порядку шляхом дискретного права на звернення позикодавця до нотаріуса за вчинення виконавчого напису про безспірне стягнення заборгованості. При цьому порядок повернення позики та взаємні права та обов`язки сторін при поверненні самої позики регламентовані пунктами 2-4 договору, які не передбачають наявність зворотного повідомлення про вручення відповідної заяви нотаріусом відповідачу, або розписку відповідача про отримання відповідної заяви від нотаріуса, або свідоцтво про передачу заяви. У зв`язку з наведеним, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ч. 1 ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. За бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 вересня 2019 року між позивачем ОСОБА_2 (позикодавець) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. за реєстровим №906.

Відповідно до пункту 1 укладеного договору позики грошей, позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 2 625 026 грн 18 коп., що є еквівалентно 109 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався у порядку та на умовах передбачених цим договором, повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів.

Грошові кошти, що є предметом цього договору, передані позикодавцем позичальнику під час підписання цього договору.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять даних про те, що укладений 30 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нотаріально посвідчений договір позики грошей, у встановленому законом порядку визнаний недійсним і таких доказів ОСОБА_1 суду не надав.

Відтак цей договір в цілому та всі його положення окремо, в силу ст.204 ЦК України є правомірними.

У цій справі судом встановлено та підтверджується змістом укладеного 30 вересня 2019 року між сторонами нотаріально посвідченим договором позики грошей, який є дійсним та правовірність якого сторонами судому порядку не оскаржувалась, що цей договір позики грошей підтверджує не лише факт укладення такого договору, а й факт передачі позикодавцем позичальнику грошової суми в розмірі 2 625 026 грн 18 коп., що еквівалентно 109 000,00 доларів США.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не підтверджено факт надання позики відповідачу, оскільки представник відповідача вважає, що такий факт може бути підтверджений лише розпискою, є необґрунтованими.

Аналогічного висновку у подібних правовідносини про те, укладений між сторонами договір позики грошей може підтверджувати не лише факт укладення такого договору, а й факт передачі позикодавцем позичальнику грошової суми у визначеному договором розмірі (без складання окремої розписки про факт передачі грошових коштів) дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2023 року у справі № 753/17439/17 (провадження № 61-9057св22)).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з пунктом 2 договору позики грошей, ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 грошові кошти в гривнях у сумі, що є еквівалентною 109 000,00 доларів США, за встановленим Національним банком України (далі - НБУ) офіційним курсом гривні щодо іноземних валют на дату повернення позики, в строк до 01 жовтня 2020 року включно.

Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику оригінал договору позики. У разі неможливості його повернення позикодавець видає позичальнику заяву про повернення всієї суми позики, справжність підпису на якій має бути засвідчена нотаріально.

Наявність у позичальника оригіналу його договору або такої заяви підтверджує виконання позичальником свого обов`язку.

Відповідно до пункту 3 договору позики грошей, якщо позичальник буде повертати позику частинами, фактом підтвердження платежів будуть розписки про отримані грошові кошти, надані позикодавцем.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що у судовому засіданні 10 грудня 2024 року судом першої інстанції був досліджений наданий представником позивача - адвокатом Хомишиним М.А. наявний у позивача оригінал договору позики грошей від 30 вересня 2019 року та судом засвідчено, що наявна в матеріалах справи копія договору позики грошей від 30 вересня 2019 року відповідає наданому для огляду оригіналу, що підтверджується даними протоколу судового засідання від 10 грудня 2024 року (а.с.5, т.2).

Водночас ОСОБА_1 не на дав суду відповідних розписок про часткове повернення ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики грошей від 30 вересня 2019 року.

Тому з огляду на умови договору позики грошей, наявність у позивача оригіналу договору позики від 30 вересня 2019 року та водночас ненадання відповідачем ОСОБА_1 суду розписок про часткове повернення ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики грошей від 30 вересня 2019 року, свідчить про те, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів у розмірі 2 625 026 грн 18 коп. у визначений договором строк - до 01 жовтня 2020 року включно.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено прострочення або невиконання свого грошового зобов`язання, є безпідставними.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги пояснення третьої сторони у справі: ОСОБА_3 про те, що позивачем не додано до позовної заяви копії зазначеної згоди ОСОБА_3 у вигляді відповідної заяви, що на її думку, ставить під сумнів надання коштів позивачем відповідачу за договором позики, виходячи з такого.

Згідно з вимогами ч.ч.1,3 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У відповідності до пункту 4 Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Так, у абзаці 2 пункту 9 договору позики грошей від 30 листопада 2019 року передбачено, що цей договір укладається позичальником за згодою другого із подружжя третьої особи у справі: ОСОБА_3 , викладеному на бланку ННН 958118 у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою В.Б. 30 вересня 2019 року за реєстровим № 905.

Як зазначалось вище, цей нотаріально посвідчений договір позики грошей від 30 листопада 2019 року в судовому порядку не визнаний недійсним та не є нікчемним в силу закону, а відтак за приписами ст.204 ЦК України правомірність усіх його умов презюмується.

Таким чином, з урахуванням поданих сторонами доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав ставити під сумнів факт надання позивачем коштів відповідачу за цим договором позики, згоду на укладення якого нотаріус отримав від дружини відповідача - ОСОБА_3 .

Отже, установивши, що між сторонами дійсно виникли зобов`язальні правовідносини грошового характеру, що виникли з нотаріально посвідченого договору позики грошей від 30 вересня 2019 року та відповідач отримав від позивача в момент підписання цього договору грошові кошти в сумі в розмірі 2 625 026 грн 18 коп., що еквівалентно 109 000,00 доларів США, однак у визначений договором строк кошти не повернув, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики у розмірі 2 625 026 грн 18 коп.

Також колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_1 на його користь інфляційних втрат і суми трьох процентів річних з таких підстав.

Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених ст.625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Як встановлено вище, відповідач ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів з договором позики грошей від 30 вересня 2019 року у розмірі 2 625 026 грн 18 коп., що еквівалентно 109 000,00 доларів США, у визначений договором строк - до 01 жовтня 2020 року.

Тобто, у даній справі встановлено, що починаючи з 02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_2 у розмірі 2 625 026 грн 18 коп., що є підставою для нарахування йому компенсаційних витрат відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.

Із наданого ОСОБА_2 розрахунку інфляційних витрат та трьох процентів річних за період з 02 жовтня 2020 року до 18 травня 2023 року видно, що інфляційне збільшення боргу складає 1 271 498 грн 63 коп., а три проценти річних - 206 855 грн 95 коп.

Разом з тим, як правильно враховано судом першої інстанції 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року й діяв станом на день розгляду справи у суді першої інстанції.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

За такого правового регулювання, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційне збільшення суми боргу у сумі 443 373 грн 96 коп. та три проценти річних від простроченої заборгованості в сумі 109 981 грн 69 коп.

Ці передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України компенсаційні суми підлягають розрахунку за період з 02 жовтня 2020 року (початок прострочення грошового зобов`язання) по 23 лютого 2022 року (останній день перед введенням в Україні режиму воєнного стану), а за період з 24 лютого 2022 року по 18 травня 2023 року - підлягають списанню.

Колегією суддів перевірено правильність проведеного судом першої інстанції розрахунку сум інфляційних втрат та трьох процентів річнихза період з 02 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року, виходячи із формул:

- інфляційне збільшення 2 625 026,00 ? (1.16890269 - 1) = 443 373 грн 96 коп.

- три проценти річних: 2 625 026,00 ? 3 ? 510 (дні прострочення з 02 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року) ? 365 ? 100 = 109 981 грн 69 коп.

Що стосується зазначення судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення про те, що інфляційні втрати та три проценти річних розраховані за період з 01 жовтня 2020 року по 22 лютого 2024 року, то колегія суддів вважає, що вказані обставини свідчать про допущення судом першої інстанції описки, яка може бути виправлена у порядку, вставленому ст.269 ЦПК України.

Разом з тим, всупереч доводів апеляційної скарги, вказана описка не впливає на правильність проведеного судом першої інстанції розрахунку сум інфляційних втрат і трьох процентів річних, а тому не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грушка Олексія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2025 року.

Головуючий

Судді: