ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/940/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Пучко Володимира Дмитровича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який підписаний адвокатом Працевитим Г.О., до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та відшкодування шкоди, просить стягнути з відповідача суму у розмірі 4 561 023,68 грн., яка включає в себе: 1 267 560,00 грн. грошові кошти, отримані ОСОБА_1 у вигляді плати за договором № 10/04/17 найму (оренди) будівлі від 10.04.2017; 287 024,20 грн. 3% річних від суми неповернутих грошових коштів, отриманих ОСОБА_1 у вигляді плати за договором № 10/04/17 найму (оренди) будівлі від 10.04.2017; 1 322 628,78 грн. інфляційні витрати, нараховані на суму неповернутих грошових коштів, отриманих ОСОБА_1 у вигляді плати за договором № 10/04/17 найму (оренди) будівлі від 10.04.2017; 1 683 810,70 грн. майнова шкода.

Також, у листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Працевитий Г.О. подав заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначав, що у зв`язку із не виконанням обов`язків повіреного, не поверненням належних позивачу коштів, які ОСОБА_1 зобов`язаний був передати ОСОБА_2 , позивач заявляє вимоги щодо сплати на її користь суми в розмірі 4 561 023,68 грн. Вказана грошова сума є значною, і у разі задоволення судом позовних вимог, звернення стягнення в рахунок заборгованості може бути направлено на належне відповідачу рухоме та нерухоме майно.

Зазначає, що відповідач, як повірений вже порушив домовленості з позивачем. ОСОБА_2 вважає, що одразу після відкриття провадження за її позовом відповідач з метою уникнення цивільно-правової відповідальності перед позивачем здійснить відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, тим самим унеможливить в майбутньому виконання судового рішення.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 4 561 023,68 грн., таке забезпечення позову як арешт належних ОСОБА_1 об`єктів нерухомого майна (квартир) є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Посилаючись на вказані обставини, представник ОСОБА_2 - адвокат Працевитий Г.О. просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, які належать на праві власності ОСОБА_1 , а саме:

- квартиру, загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 140;

- квартиру, загальною площею 39,9 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106;

- квартиру, загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2025 року заяву представника ОСОБА_2 адвоката Працевитого Геннадія Олександровича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в особі представника адвоката Працевитого Геннадія Олександровича, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та відшкодування шкоди задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 39,9 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В іншій частині заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Пучко В.Д. подав апеляційну скаргу, в якій,посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Пучко В.Д. посилається на те, що у заяві про забезпечення позову позивач не довів наявність існування ризиків, які можуть ускладнити, або неможливості в майбутньому виконання рішення суду.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не обґрунтував яким саме чином може бути ускладнено виконання рішення суду у разі ухвалення рішення на користь позивача, не дотримався принципів неупередженості та справедливості, не звернув уваги на заперечення позивачки щодо укладення договору оренди відповідачем. Наміри, описані в позовній заяві щодо бажання здати в оренду приміщення, прямо протилежні реальній поведінці позивачки, що намагалась визнати договір оренди недійсним, про що сама ж позивачка зазначила у своєму позові.

Крім того, судом залишено поза увагою вимоги, що заява про забезпечення позову не містить пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Вважає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Також зауважує, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Працевитого Г.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Димитрашка Д.В., перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, співвідноситься з предметом позову, а отже існує конкретний зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, а тому вжитий захід забезпечення позову буде спроможній забезпечити фактичне виконання судового рішення, у разі задоволення позову. Зазначені позивачем обставини, що викладені у позовній заяві та у заяві про забезпечення позову, містять належне обґрунтування припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Також судом враховано, що між сторонами існує спір щодо стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором № 10/04/17 найму (оренди) будівлі від 10.04.2017 у розмірі 4 561 023,68 грн., але враховуючи ту обставину, що позивачем не надано оціночної вартості майна, на яке просить накласти арешт, суд дійшов висновку, що для забезпечення позову достатнім буде накладення арешту на квартиру, загальною площею 39,9 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, та квартиру, загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, які належать відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Інститут забезпечення позову в правовій системі є важливим механізмом, який гарантує виконання рішень суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів сторін у судових процесах.

Забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Заходи забезпечення позову, які за своєю правовою суттю є гарантією забезпечення інтересів позивача у майбутньому при реалізації судового рішення, мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При цьому, заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, належне відповідачеві.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п. 10 вказаної постанови, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася за захистом своїх порушених прав до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 10/04/17 найму (оренди) будівлі від 10.04.2017 та просить стягнути з відповідача борг в розмірі 4 561 023,68 грн. Підставою звернення до суду з зазначеним позовом є невиконання ОСОБА_1 , як повіреною особою, зобов`язання передати ОСОБА_2 належні їй кошти у сумі 1 267 560,00 грн.

На підтвердження належності відповідачу квартири, загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 140, квартири, загальною площею 39,9 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, та квартири, загальною площею 40,1 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106, заявником надано копію Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Згідно інформації, отриманої судом першої інстанції з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 1150377 від 26.02.2025, об`єкти нерухомого майна, на які заявник просить накласти арешт, станом на 26.02.2025 зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову є необхідними та співмірними із заявленими вимогами та забезпечать поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі задоволення позову.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не пересвідчився, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також не здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, апеляційний суд сприймає критично, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами виник спір майнового характеру, у зв`язку з чим судом відкрито відповідне цивільне провадження. При цьому, за результатом розгляду справи позивач просить суд стягнути з відповідача борг на загальну суму 4 561 023,68 грн.

З моменту з`ясування обставин про поданий позов відповідач має усі можливості відчужити належну йому нерухомість третім особам задля уникнення майнової відповідальності, що може призвести до ускладнення виконання рішення у цій справі, у разі задоволення позову.

За таких підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову, та з огляду на матеріали справи констатує, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали виходив із того, що між сторонами наявний майновий спір, здійснив з`ясування обсягу позовних вимог, а також те, що відповідач може здійснити відчуження майна, що можна розцінювати, як загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. При цьому апеляційний суд виходить із того, що вказаний вид забезпечення позову, який просив застосувати представник позивача, відповідає позовним вимогам, крім того, він за даних обставин не порушує прав відповідача, хоча і певним чином обмежує його право власності (в частині права розпорядження майном). Вказане скаржником в апеляційній скарзі не спростовано.

Щодо тверджень скаржника, що матеріали справи не містять доказів про необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову, то апеляційний суд вказує, що враховуючи майновий характер позовних вимог, відповідач має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, в разі задоволення позову.

Інші доводи, що наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Окрім того, слід звернути увагу на те, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши суть спору, що виник між сторонами, реальну загрозу невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову внаслідок дій відповідача, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заяви, оскільки між сторонами дійсно існує спір, який перебуває на розгляді у суді. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлене з додержанням норм процесуального права.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови заявнику у задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пучко Володимира Дмитровича залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 11 липня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко