Справа № 539/6052/24
Провадження № 2/539/360/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м.Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді Просіної Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Левченко А.Ю.,

представника позивача прокурора Пістун К.О.,

представника відповідача Іващенко О.Г., Півнюк К.М.,

представника відповідача Лисенко А.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лубни цивільну справу за позовом заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області Олега Безцінного в інтересах держави до Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

установив:

Заступник керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_1 в якому просив:визнати недійсним договір оренди землі від 10.09.2021, укладений між Лубенською міською радою Лубенського району Полтавської області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:006:0093, площею 2,0000 га, дата державної реєстрації права 23.09.2021; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди громадянки ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0093, площею 2,0000 га, розташовану за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району Полтавської області, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Лубенської міської ради Васильченко В.М. від 23.09.2021, індексний номер 60602794 та припинити право оренди; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0093, площею 2,0000 га, розташовану за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району Полтавської області, у розпорядження Лубенської міської ради; стягнути з Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області та ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури витрати, понесені на сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 9084,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 18.08.2021 «Про затвердження проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання в оренду» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :03:006:0093, загальною площею 2,0000 га, що знаходиться за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району, за цільовим призначенням - для городництва. У подальшому 10.09.2021 між орендодавцем Лубенською міською радою в особі міського голови Грицаєнка О.П. та громадянкою ОСОБА_1 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:006:0093 строком на 5 років. Указаний договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.09.2021, номер запису про інше речове право 44169938, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60602794. Проте, 27.05.2021 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-1Х, яким внесено зміни, зокрема, до Земельного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.36 Земельного кодексу України (чинної на момент прийняття спірного рішення) громадянам або їх об`єднанням із земель державної або комунальної власності можуть надаватися в оренду земельні ділянки для городництва, а площа земельної ділянки, що надається громадянину в оренду для городництва, не може перевищувати 0,6 га. Оскільки ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку для городництва в розмірі 2,0000 га, прокурор вважає, що в цій частині рішення Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 18.08.2021 «Про затвердження проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання в оренду» прийнято з порушенням вимог законодавства України, а тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а укладений на підставі вказаного рішення договір оренди земельної ділянки недійсним, зі скасуванням державної реєстрації права оренди, припиненням права оренди та зобов`язанням відповідача ОСОБА_1 повернути вищезазначену земельну ділянку у розпорядження Лубенської міської ради.

07 січня 2025 року судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду дану позовну заяву, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження.

24 січня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, в якому зазначено, що відповідач позов не визнає, керуючись ст. 56, 185 ЦПК України, просив повернути позовну заяву, зазначивши, зокрема, наступне.

Прокурор в позовній заяві не обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також не зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу, а саме повернення позовної заяви прокурору.

У позові прокурор посилається на те, що рішення Лубенської міської ради від 18.08.2021, яким було передано в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер :03:006:0093 прийняте з порушенням. При цьому прокурор посилається на пункт 15 статті 123 Земельного кодексу України. У цьому пункті, зокрема вказано: «Підставою відмови у затвердженні документації із землеустрою може бути лише її невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів». При цьому прокурор не зазначив, яким саме законам та нормативно-правовим актам не відповідав поданий ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Законом, який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою, і, який спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування, є Закон України «Про землеустрій». Загальні вимоги до змісту документації із землеустрою визначені у статті 29 цього Закону.

Поданий ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідав усім вимогам. Земельна ділянка площею 2,0 га, кадастровий номер :03:006:0093, з цільовим призначенням для городництва, була зареєстрована у Державному земельному кадастрі, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру. На підставі цього, посилання прокурора на те, що при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Лубенська міська рада порушила вимоги статті 123 Земельного кодексу України вважаємо безпідставними.

Вважають безпідставною вимогу прокурора щодо скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер :03:006:0093, розташовану за межами с. Новаки Лубенського району Полтавської області, так як згідно висновків Великої Палати Верховного Суду не є ефективним способом захисту права власника оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право.

Зокрема, вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав не підлягають задоволенню, оскільки вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту. Пред`явлення вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Така позиція визначена у постановах Великої Палати Верховного Суду. Крім того, відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. ОСОБА_1 отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у Засульській сільській раді до прийняття змін до статті 36 Земельного кодексу України, якими були встановленні обмеження у розмірі площі землі, яка може бути передана громадянам для городництва. Нею на виготовлення землевпорядної документації були витрачені кошти, земельна ділянка залишилася у власності громади, а орендар, яка є жителем Лубенської територіальної громади, сплачує орендну плату до місцевого бюджету у максимальному розмірі, згідно податкового законодавства, а саме 12% від нормативної грошової оцінки землі.

05.02.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, подану заступником керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області, в якому він наполягав на задоволенні позову, зазначивши, що доводи представника Лубенської міської ради, викладені у відзиві на позовну заяву, є безпідставними.

19.03.2025 року до суду надійшла уточнена позовна заява, подана заступником керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області. В поданій заяві зазначено, що у разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманої за ним земельної ділянки, таке повернення відбувається на користь територіальної громади, від імені якої відповідний орган може діяти тільки як представник. Вказане узгоджується з правовими позиціями, висвітленим в пункті 8.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 917/2797/21, пунктах 7.18 7.20 постанови ВП Верховного Суду від 28.09.2022 №483/448/20, постанови від 15.01.2020 у справі №698/119/18 від 15.09.2020 у справі №469/1044/17. Таким чином, звертаючись до суду з вказаним позовом, прокурор просить: визнати недійсним договір оренди землі від 10.09.2021, укладений між Лубенською міською радою Лубенського району Полтавської області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:006:0093, площею 2,0000 га, дата державної реєстрації права 23.09.2021; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди громадянки ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0093, площею 2,0000 га, розташовану за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району Полтавської області, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Лубенської міської ради Васильченко В.М. від 23.09.2021, індексний номер 60602794 та припинити право оренди; зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0093, площею 2,0000 га, розташовану за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району Полтавської області, у розпорядження Лубенської територіальної громади в особі Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області; стягнути з Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області та ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури витрати, понесені на сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 9084,00 грн.

Ухвалою суду від 16.04.2025 року залучено до участі у справі Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

30.04.2025 року до суду надійшли пояснення, подані представником Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, відповідно до яких за інформаціє відділу №3 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління, наданою листом №04/432-25 від 28.04.2025, повідомляється наступне.

Земельна ділянка кадастровий номер :03:006:0093, розташована за адресою: Полтавська область, Лубенський район, Засульська сільська рада, категорія земель: Землі сільськогосподарського призначення, вид використання та цільове призначення: Для городництва 01.07, площею 2,0000 га, зареєстрована 07.06.2021 на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 04.12.2020, форма власності комунальна, власник Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області.

Речове право на нерухоме майно зареєстровано 23.09.2021 за № 44169938 виконавчим комітетом Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області. Орендар: ОСОБА_1 , право оренди зареєстровано 10.09.2021 до 10.09.2026.

Вищевказана земельна ділянка утворилася шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер :03:006:0080 на підставі рішення 61 сесії 7 скликання від 19.05.2020 Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

Так, згідно укладених договорів у 2020 році фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 були розроблені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення площею 2,0000 га в оренду для городництва (код КПЦПЗ 01.01.07), розташованих за межами с. Новаки на території Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області, гр. ОСОБА_1 .

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16 визначено, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування. Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом. Отже, правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17жовтня 2018 року у справі №380/624/16-ц та від 30.05.2018 року по справі № 826/5737/16.

Відповідачу Лубенській міській раді при реалізації владних управлінських функцій необхідно було застосовувати ту норму права, яка була чинною на момент прийняття спірних рішень, чого не було здійснено. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 28 травня 2021 року у справі №1940/1505/18, від 15 травня 2019 року у справі №825/1496/17.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №803/1541/16 Верховний Суд, зазначав, якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками. У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм. Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018).

Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, діяла ст. 36 Земельного кодексу України у редакції, яка не передбачала обмеження розміру земельної ділянки. Між тим, на момент ухвалення рішення щодо затвердження проекту землеустрою, Законом №1423-IX від 28.04.2021 (набрав чинності 27.05.2021), були внесені зміни до ст. 36 Земельного кодексу України, якими передбачено, що площа земельної ділянки, що надається громадянину в оренду для городництва, не може перевищувати 0,6 гектара.

Ухвалою суду від 26.05.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні представник відповідача Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив відмовити у їх задоволенні, надав пояснення, аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Лисенко А.Ф. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 28.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася до сільського голови Засульської сільської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки в оренду для городництва площею 2,00 га, що розташована в с.Новаки Лубенського району Полтавської області (а.с.83).

Рішенням чергової шістдесят першої сесії сьомого скликання Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 19 травня 2020 року було надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 2,0000 га для городництва за межами с. Новаки шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер :03:006:0080, цільове призначення згідно КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) (а.с.82).

Рішенням Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 18.08.2021 «Про затвердження проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання в оренду» відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :03:006:0093, загальною площею 2,0000 га, що знаходиться за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району, за цільовим призначенням - для городництва. Вирішено вказану земельну ділянку надати в оренду ОСОБА_1 строком на п`ять років (а.с.18-21).

10.09.2021 між орендодавцем Лубенською міською радою Лубенського району Полтавської області, в особі Лубенського міського голови Грицаєнка О.П. та громадянкою ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:006:0093 строком на 5 років. Зазначений договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.09.2021, номер запису про інше речове право 44169938, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60602794 (а.с.22-28).

Заступник керівника Лубенської окружної прокуратури до подання цього позову до суду звертався до Лубенського міського голови із запитами від 07.03.2024 та 10.04.2024 у порядку ст.23 Закону «Про прокуратуру», в яких, зокрема, повідомив про те, що договір оренди укладений між Лубенською міською радою та ОСОБА_1 на підставі рішення, прийнятого всупереч земельному законодавству (а.с.31-35, 37-38).

У відповідь Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області листом від 06.05.2024 повідомила, що при прийнятті рішення Лубенська міська рада керувалася тим, що відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. ОСОБА_1 ще у Засульській сільській раді отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до прийняття змін до ст.36 Земельного кодексу України, якими були встановлені обмеження у розмірі прощі землі, яка може бути передана громадянам для городництва (а.с.39).

З доданої до цієї відповіді копії рішення Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 18.04.2024 вбачається, що рада вирішила відмовити у скасуванні та підтвердити чинність рішень Лубенської міської ради від 18.08.2021 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання в оренду» в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання в оренду, зокрема, ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 2,0000 га, з кадастровим номером :03:006:0093, для городництва (а.с.40-41).

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.01.2025 року, земельна ділянка :03:006:0093 знаходиться в Полтавській області, Лубенський район, Засульська сільська рада. Вид цільового призначення земельної ділянки для городництва, площа земельної ділянки 2.000 га, орган який зареєстрував земельну ділянку Відділ у Лубенському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, вид права право власності, власник Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області (а.с.75-78).

Щодо представництва прокурором інтересів держави.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до абзацу першого, другого та третього частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

З метою вирішення питання про наявність підстав для ініціювання перегляду судових рішень у справі, розглянутій без участі прокурора, вступ у розгляд справи за позовом (заявою, поданням) іншої особи прокурор має право знайомитися з матеріалами справи в суді, робити виписки з неї, отримувати копії документів, що знаходяться у справі.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частини четвертої та п`ятої ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

У справі що розглядається, прокурор, звертаючи до суду відповідно до ст.56 ЦПК України, обґрунтував в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Крім того, прокурор, обґрунтував підстави для представництва в суді інтересів держави, зазначив, що Лубенською міською радою Полтавської області не вживались та не будуть вживатись заходи щодо захисту інтересів держави, що підтверджується відповідями на запити від 27.03.2024 та 06.05.2024. (а.с.36, 39-41)

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Прокурор звернувся до суду з цим позовом як самостійний позивач, з огляду на те, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції, а саме Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області є відповідачем по справі, оскільки порушені інтереси держави. Інші уповноважені органи у цьому разі відсутні.

Предметом вказаного позову є, зокрема, визнання недійсним укладеного договору оренди, відтак Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області не може бути стороною позивача і відповідача одночасно. Таким чином, у даному спорі прокурор має бути самостійним позивачем, оскільки в іншому випадку відбулося би співпадіння позивача та відповідача в одній особі.

Також суд зазначає, що в пункті 38 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №469/1044/17 від 15.09.2020 зазначено, що прокурор оскаржив рішення сільської ради, саме тому, визначивши останню відповідачем, він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави.

У постанові від 07.11.2018 (справа № 916/749/17) Верховний Суд вказав, що безпосередність звернення до суду прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, правомірно обґрунтовується перевищенням органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить. Захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, позаяк іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує. За таких обставин, суб`єкт, наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави та територіальної громади у випадку прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення, яке є однією зі стадій процедури відведення земельної ділянки у власність, відсутній, що становить виключний випадок, коли прокурор має не тільки право, але і обов`язок, звернутися до суду для захисту інтересів держави.

За даних обставин, у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів членів територіальної громади та звернення до суду з даним позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Щодо вирішення спору по суті.

Згідно з ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону(стаття 5 ЦПК України) .

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно правовими актами.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду землі», орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.36 ЗК України в редакції, чинній до 27.05.2021, громадянам або їх об`єднанням із земель державної або комунальної власності можуть надаватися в оренду земельні ділянки для городництва.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» №1423-ІХ від 28.04.2021, який набрав чинності 27.05.2021, доповнено ч. 1ст.36ЗК України другим абзацом, в якому зазначено, що площа земельної ділянки, що надається громадянину в оренду для городництва, не може перевищувати 0,6 га.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіций, емфітевзис) окремими лотами га конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1, 12 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі, зокрема, формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються, зокрема, затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

За змістом ч. 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В силу вимог ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі, зокрема, передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Згідно з п. 15 ст. 123 ЗК України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Матеріалами справи підтверджується, що 28.02.2020 ОСОБА_1 звернулася до Засульської сільської ради із заявою, в якій просила надати дозвіл на виконання проекту землеустрою земельної ділянки щодо відведення її в оренду орієнтовною площею 2, 00 га для городництва, що розташована за адресою с. Новаки Лубенського району.

Рішенням Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області від 19.05.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для огородництва (КВЦПЗ 16.00) загальною площею 2, 00008 га, за межами с.Новаки, шляхом поділу земельної ділянки кадастровий номер :03:006:0080.

Рішенням Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 18.08.2021 «Про затвердження проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання в оренду» відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :03:006:0093, загальною площею 2,0000 га, що знаходиться за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району, за цільовим призначенням - для городництва. Вирішено вказану земельну ділянку надати в оренду ОСОБА_1 строком на п`ять років. На підставі вказаного рішення 10.09.2021 між орендодавцем Лубенською міською радою Лубенського району Полтавської області, в особі Лубенського міського голови Грицаєнка О.П. та громадянкою ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:006:0093 строком на 5 років. Зазначений договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.09.2021, номер запису про інше речове право 44169938, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60602794.

З аналізу викладеного вбачається, що на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та затвердження проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, діяла норма ст. 36 ЗК України у редакції, яка не передбачала обмеження розміру земельної ділянки, проте, на момент ухвалення Лубенською міською радою Лубенського району Полтавською області від 18.08.2021 щодо затвердження проекту землеустрою та надання в оренду земельної ділянки відповідачу, Законом № 1423-IX від 28.04.2021, який набрав чинності 27.05.2021, були внесені зміни до ст. 36 ЗК України, якими передбачено, що площа земельної ділянки, що надається громадянину в оренду для городництва, не може перевищувати 0,6 гектара.

Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16 (провадження № 11-986апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18)

У постанові від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16 Верховний Суд зазначив, що «якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів.

Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018)».

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1 та 5 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин нестворює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а вразі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,-відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з ч. 1ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області від 18.08.2021 «Про затвердження проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання в оренду» відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :03:006:0093, загальною площею 2,0000 га, що знаходиться за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району, за цільовим призначенням - для городництва. Вирішено вказану земельну ділянку надати в оренду ОСОБА_1 строком на п`ять років, прийнято з порушенням норм ЗК України, зокрема, без урахування того, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28.04.2021, який набрав чинності 27.05.2021, внесено зміни до ст. 36 ЗК України, та визначено, що площі земельної ділянки, що надається громадянину в оренду для городництва не може перевищувати 0,6 га.

Враховуючи те, що 10.09.2021 між орендодавцем Лубенською міською радою Лубенського району Полтавської області, в особі Лубенського міського голови Грицаєнка О.П. та громадянкою ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,0000 га з кадастровим номером :03:006:0093 строком на 5 років та зазначений договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.09.2021, номер запису про інше речове право 44169938, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60602794, який також суперечить вимогам ч. 1ст. 36 ЗК України в частині площі земельної ділянки, які передані в оренду для городництва, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області Олега Безцінного в інтересах держави про визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки.

Щодо правомірності втручання в право відповідача на мирне володіння майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право ка мирне володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирне володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право на мирне володіння майном. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право на мирне володіння майном понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

У постанові від 18 січня 2023 року у справі № 580/1300/22 Верховний Суд зазначив, що «принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 КУ).

Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.»

За таких обставин, суд вважає, що втручання держави у право оренди ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок в оренду порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом, а сподівання ОСОБА_1 не мали ознак легітимного очікування.

Можливість отримання в оренду необмеженої кількості земельних ділянок для городництва нівелює мету встановлення граничного розміру земельної ділянки, яка може бути надана для цілей городництва.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до платіжної інструкції № 3624 від 25.12.2024 року, при зверненні до суду прокурором було сплачено судовий збір у розмірі 9084,00 гривень, який, у зв`язку з повним задоволенням позову, підлягає стягненню з відповідачів у повному обсязі по 4542,00 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10-13, 19, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 13, 131-1 Конституції України, ст. 36, 125, 155 ЗК України, ст. 21, 203, 215, 216 ЦК України, суд

ухвалив:

Позов заступника керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області Олега Безцінного в інтересах держави про визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельної ділянки задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі від 10.09.2021, укладений між Лубенською міською радою Лубенського району Полтавської області та ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:006:0093, площею 2,0000 га, дата державної реєстрації права 23.09.2021.

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди громадянки ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0093, площею 2,0000 га, розташовану за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району Полтавської області, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Лубенської міської ради Васильченко В.М. від 23.09.2021, індексний номер 60602794 та припинити право оренди.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :03:006:0093, площею 2,0000 га, розташовану за межами населеного пункту с. Новаки Лубенського району Полтавської області, у розпорядження Лубенської територіальної громади в особі Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області.

Стягнути з Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області на користь Полтавської обласної прокуратури витрати, понесені на сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 4542,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської обласної прокуратури витрати, понесені на сплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 4542,00 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Заступник керівника Лубенської окружної прокуратури Полтавської області, , місцезнаходження юридичної особи: 37500, Полтавська область, м. Лубни, вул. Старотроїцька, буд. 13.

Відповідач: Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області, , місцезнаходження: 37500, Полтавська область, м. Лубни, вул. Ярослава Мудрого, будинок 33.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса робочого місця: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, , місцезнаходження: Полтавська область, м.Полтава, вул.Затишна, буд.23.

Суддя Я.В.Просіна