Дата документу 15.07.2025 Справа № 334/3925/24
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №334/3925/24 Головуючий у 1-й інстанції:Бредіхін Ю.Ю.
Провадження №22-ц/807/1331/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Полякова О.З., Онищенка Е.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення суми.

В обґрунтування позову зазначено, що 23 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» (далі по тексту ВАТ КБ «Надра») укладено Кредитний договір № 17/2007/3047Фжр, на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_2 кредитні кошти на суму 81 300 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,39% річних терміном погашення до 12 листопада 2027 року, для придбання нерухомості.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» укладено Договір поруки №17/2007/3047Фжр, відповідно до якого ОСОБА_1 , у разі невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, стає солідарним боржником та відповідає перед Банком всім своїм майном, яке йому належить на праві власності та особистими коштами (п.1 вказаного договору Поруки).

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 23 листопада 2007 року був укладений Договір іпотеки №17/2007/3047Фжр, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. за реєстровим №341, згідно якого відповідач передає банку в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «Надра» звернулося до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів та рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2011 року у справі № 2-205/11 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Запорізьке РУ заборгованість за кредитним договором в сумі 765462 грн 96 коп, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700.00грн та інформаційно-технічного забезпечення в розмірі 120.00грн, а всього 767 282 грн 96 коп.

Далі, згідно Договору № GL3N217214 про відступлення прав вимоги, укладеного 12 травня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаровою О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 90, право вимоги за кредитним договором № 17/2007/3047Фжр від 23 листопада 2007 року, укладеного з ВАТ КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») та ОСОБА_2 , відступлені на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінрайт» (далі по тексту ТОВ «ФК «Фінрайт»), згідно Договору № GL3N217214 про відступлення прав вимоги від 12 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверухою Н. І., зареєстрованого в реєстрі за № 271, Первинний кредитор -ТОВ «ФК «Фінрайт» відступив право вимоги на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (новий кредитор), за кредитним договором № 17/2007/3047Фжр від 23 листопада 2007 року, укладеним зі ОСОБА_2 , разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2020 рокуу справі №2-205/11 замінено сторону стягувача у справі №2-205/11 за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2011 року з ПАТ «КБ «Надра», як вибулої сторони, на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Видано дублікат виконавчого листа.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена, ухвала суду першої інстанції від 04 грудня 2020 року скасована в частині вимог про видачу дублікату виконавчого листа та повернута до Ленінського районного суду м. Запоріжжя для продовження розгляду з цього питання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі №2-205/11 від 04 грудня 2020 року відмовлено в задоволені заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про видачу дубліката виконавчого листа.

Відповідачі не вчинили жодних дій щодо погашення кредитної заборгованості.

Як вбачається з матеріалів кредитної справи міститься інформація стосовно реалізації предмета іпотеки за виконавчим листом №2-205/11 від 17 червня 2013 року виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя, ціна продажу якого склала 320 710.23 грн, тобто було часткове погашення заборгованості за вищезазначеним виконавчим листом.

Щодо позовної давності позивач зазначає, що Законом України від 30.03.2020N 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Зазначений Закон України від 30.03.2020 N 540-IX набрав чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 до 31.10.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01.07.2023.

З початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" N 2120-IX від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

З огляду на вищевикладене, оскільки трирічна позовна давність відраховується з дати нарахування інфляційних витрат та 3 % річних, а саме з 01.05.2017, враховувати зміни до ЦК України, які введені в дію на підставі Закону України N 540-IX з 02.04.2020 та Закону України N 2120-IX з 17.03.2022, то позовна давність щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних починаючи з 02.04.2020 була продовжена та, станом на дату подачі цього позову, не пропущена.

Відповідно до розрахунку інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 447 118.00грн (з урахуванням стягненої суми), за період з 01.05.2017 по 23.02.2022 розмір нарахованих інфляційних витрат і 3 % річних на суму боргу становить 295704,26 гривень, що складається з: інфляційного збільшення 210 895.92грн та 3 % річних 64 642.24 грн.

На виконання ст. 175 ЦПК України, щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, позивач зазначив, що очікує нести витрати по сплаті судового збору в сумі 3 548.45 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 25000.00 гривень.

Враховуючи викладене, просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" суму інфляційних витрат і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 295 704,26 грн та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» суму трьох відсотків річних у розмірі 38 366,40 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 87 561,77 грн, а всього 125 928,17 гривень.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору. В задоволені решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що в матеріалах справи відсутній оригінал договору про відступлення права вимоги між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «Фінрайт» від 29 квітня 2020 року, копія якого долучена позивачем у якості доказу, і його взагалі не існує, а тому суд першої інстанції помилково визнав позивача належним, адже він жодного відношення до кредитних правовідносин між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 немає. Крім того зазначає, що рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором було частково виконане за рахунок реалізації заставного майна.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» отримало в електронному вигляді в електронному кабінеті зареєстрованого в підсистемі «Електронний суд» 17 червня 2025 року, що підтверджується довідкою відповідального працівника Запорізького апеляційного суду (а.с.190-191). Також, ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу ОСОБА_2 отримала засобами поштового зв`язку 23 червня 2025 року, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із трекінг номером 06 909 185 368 21 (а.с.196).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, ч .2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 275 538.00грн, оскаржується в частині задоволених судом позовних вимог у розмірі 125 928. 17 грн, що перевищує тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас, колегія суддів враховує, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Розрахунок: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 у розмірі 3028 грн х 80 = 242 240 грн).

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п. 1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншого розміру процентів не встановлено договором або законом. Проте, в межах примусового виконання рішення суду 15 квітня 2019 року проведена реалізація предмета іпотеки і саме за наслідками цієї виконавчої дії утворилась сума непогашеного грошового зобов`язання у розмірі 447 118 грн, яку позивач використовує, як базу для обрахунку суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. За період з 16 квітня 2019 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати склали 87 561, 77 грн та 3% річних - 38 366, 40 грн, а всього у розмірі 125 928, 17 грн, які підлягають солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що 23 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено Кредитний договір № 17/2007/3047Фжр, на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_2 кредитні кошти на суму 81 300 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,39% річних терміном погашення до 12 листопада 2027 року, для придбання нерухомості (а.с.18-20).

23 листопада 2007 року, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» укладено Договір поруки №17/2007/3047Фжр, відповідно до якого ОСОБА_1 , у разі невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, стає солідарним боржником та відповідає перед Банком всім своїм майном, яке йому належить на праві власності та особистими коштами (п.1 вказаного договору Поруки) (а.с.21).

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 23 листопада 2007 року був укладений Договір іпотеки №17/2007/3047Фжр, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. за реєстровим №341, згідно якого відповідач передає банку в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (а.с.92-93).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2011 року у справі № 2-205/11 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» Запорізьке РУ заборгованість за кредитним договором в сумі 765462 грн 96 коп, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 700.00грн та інформаційно-технічного забезпечення в розмірі 120.00грн, а всього 767 282 грн 96 коп (а.с.24-26).

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

На виконання вищезазначеного рішення суду, судом першої інстанції видані відповідні виконавчі листи, які банком пред`явлені до примусового виконання до державної виконавчої служби.

21 вересня 2016 року на підставі вищезазначений виконавчих листів відкрито виконавче провадження № 52312833.

Відповідно до Акту про реалізацію предмета іпотеки від 15 квітня 2019 року, складений заступником Хортицького відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Проценко Д.Ю., під час примусового виконання описано, арештовано та реалізовано належне боржнику ОСОБА_2 нерухоме майно (квартира) за адресою АДРЕСА_2 , яка була предметом забезпечення кредитного договору № 17/20073047Фжр від 23 листопада 2007 року (а.с.33-34).

За рахунок отриманих від реалізації коштів було частково задоволено вимоги стягувача у розмірі 273 144, 44 грн. Залишок заборгованості становить 492 318,52 грн.

За підсумками здійснення державним виконавцем заходів щодо розшуку іншого майна або доходів боржника, на які можливо звернути стягнення , таке майно або доходи не були виявлені.

22 квітня 2019 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі 2-205/11 від 04 грудня 2020 року заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про заміну сторони виконавчого провадження та видачу дубліката виконавчого листа задоволено частково. Замінено у виконавчому листі Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 2- 205/2011, виданому на підставі рішення від 22 березня 2011 про солідарне стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №17/2007/3047 Фжр від 23 листопада 2007 року стягувача - Публічне акціонерне товаристві» Комерційний банк «Надра» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (). У видачі дубліката виконавчого листа відмовлено (а.с.27-29).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена, ухвала суду першої інстанції від 04 грудня 2020 року скасована в частині вимог про видачу дублікату виконавчого листа та повернута до Ленінського районного суду м. Запоріжжя для продовження розгляду з цього питання. Дана постанова апеляційного суду знаходиться у відкритому доступі в Єдиному реєстрі судових рішень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі №2-205/11 від 04 грудня 2020 року відмовлено в задоволені заяви ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про видачу дубліката виконавчого листа (а.с.30-32).

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" зазначало, що вони як новий кредитор у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рішення щодо стягнення із них солідарно на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2007 року мають право вимоги на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою ст. 615 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Судом встановлено та не спростовується сторонами, що відповідачем у справі порушено вимоги кредитного договору, і не повернуто грошові кошти у визначений термін. Відтак, наявні підстави для застосування наслідків порушення зобов`язання та відповідальності за це.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти».

У даному випадку сума зобов`язання визначена у гривні рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2011 року.

Частиною третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника.

В даному випадку, умовами п. 1.2. договору поруки, поручитель відповідає перед Кредитором у повному обсязі.

Отже, вищезазначеним договором поруки, підписаного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 визначено обсяг відповідальності останнього як поручителя перед кредитором за неналежне виконання ОСОБА_2 вимог кредитного договору щодо повернення суми кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, штрафу та інших виплат.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункт 31,45) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України "Про виконавче провадження" і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), та вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Таким чином, у разі неналежного виконання (прострочення) боржником підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача щодо нарахування суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних є правомірними.

Як було зазначено вище, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2011 року у справі №2-205/11 за належне виконання відповідачами умов кредитного договору, з них стягнуто в солідарному порядку на користь первісного кредитора заборгованість за кредитним договором в сумі 765 462.96 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн та інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн, а всього у розмірі 767 282, 96 грн. Дане судове рішення набрало законної сили 02 квітня 2011 року.

На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчі листи, які пред`явлені банком до примусового виконання до державної виконавчої служби та 21 вересня 2016 року на підставі вищезазначений виконавчих листів відкрито виконавче провадження № 52312833.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (частина перша статті 6 Закону «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Як вбачається із Акту про реалізацію предмета іпотеки від 15 квітня 2019 року, складений заступником Хортицького відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Проценко Д.Ю., під час примусового виконання рішення суду описано, арештовано та реалізовано належне боржнику ОСОБА_2 нерухоме майно (квартира) за адресою АДРЕСА_2 , яка була предметом забезпечення кредитного договору № 17/20073047Фжр від 23 листопада 2007 року, ціна продажу якого склала 320 710, 40 грн, тобто було часткове погашення заборгованості за вищезазначеним виконавчим листом.

Така реалізація здійснена 15 квітня 2019 року і саме за наслідками цієї виконавчої дії утворилась сума непогашеного грошового зобов`язання у розмірі 447 118 грн, яку сам позивач використовує, як базу для обрахунку суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача за період з 16.04.2019 року по 23.02.2022 року у розмірі 87 561,77 грн інфляційних втрат та 38 366,40 грн трьох відсотків річних, а всього 125 928,17 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , які зводяться до того, що оскільки новий кредитор не надав оригіналу договору про відступлення права вимоги між ПАТ "КБ "Надра" і ТОВ "ФК "Фінрайт", у зв`язку з чим позивач не має жодного відношення до кредитних правовідносин між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 515 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Вказані норми не встановлюють імперативної вимоги щодо передання первісним кредитором новому кредитору оригіналів первинних документів як умови переходу права вимоги, отже, і наявності оригіналів цих документів у нового кредитора. Передання таких документів має на меті перевірку існування у первісного кредитора права вимагати виконання боржником відповідних обов`язків, а також змісту та обсягу таких обов`язків.

Колегія суддів зазначає, що обставина непередання новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані з невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передання новому кредитору таких документів не може вказувати на відсутність передання права вимоги взагалі.

Водночас вимога щодо надання боржнику доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні відповідно до статті 517 ЦК не є тотожною до вимоги щодо надання до суду доказів відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги до боржника для здійснення заміни кредитора у справі (процесуального правонаступництва). Зазначені вимоги випливають із різних правових підстав на не є взаємозалежними.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року у справі №2221/2373/12.

Відповідно до статей 55, 442 ЦПК України про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником, зокрема заінтересована сторона подає до суду відповідну заяву.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Отже, для підтвердження факту відступлення права вимоги, заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора.

У постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012 викладено правові висновки, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Отже, суди беруть до уваги належні, допустимі і достовірні докази, сформовані в процесі відступлення права вимоги, що містять дані за кредитним договором, прав кредитора за якими набуває новий кредитор.

Відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

29.04.2020 року ПАТ КБ "Надра" відступило права вимоги по вищевказаному кредитному договору на користь ТОВ "ФК "Фінрайт" згідно із договором про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги N GL3N217214.

12.05.2020 року ТОВ "ФК "Фінрайт" на підставі договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги N GL3N217214 відступило права вимоги по вищевказаному кредитному договору на користь ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" разом з усіма додатками до нього (у т. ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами, в тому числі за договорами забезпечення.

На виконання вимог договорів відступлення, позивачем надано Додатки до договорів, реєстри та платіжне доручення щодо сплати суми за договором відступлення.

Отже, первинний кредитор Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» 29 квітня 2020 відступив права вимоги за кредитним та іпотечним договором ТОВ «ФК «Фінрайт», а останній в свою чергу 20 травня 2020 року відступив право вимоги позивачу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» разом з усімадодатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ці докази є достатніми, щоб зробити висновок про перехід права вимоги до боржників за вищезазначеними кредитними правовідносинами.

Крім того, перехід прав вимоги від первісного кредитора ТОВ «ФК «Фінрайт», який в подальшому відступив право вимоги позивачу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» встановлено в ухвалі Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2020 року у справі №2-205/11, яка набрала законної сили.

У справі, що переглядається заявник не зміг надати на вимогу суду оригінал договору №GL3N217214 про відступлення прав вимоги, укладений 12 травня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаровою О.П., зареєстрованого в реєстрі за №90 укладеного з ВАТ КБ «Надра» (найменування змінено на ПАТ «КБ «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») та ТОВ ФК «Фінрайт» та пояснив, що вищезазначений оригінал Договору відповідно до діючого законодавства знаходиться у сторін цього Договору, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» оригінал не передався.

Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів відступлення прав вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ФК «Фінрайт», що виключає перехід прав зворотного відступлення права вимоги від ТОВ «ФК «Фінрайт» на користь ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" спростовуються вищевикладеним та жодним чином не порушують права відповідачів, оскільки як на вимогу первісного кредитора, так і на вимогу на вимогуТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" заборгованість за кредитним договором погашена не була. Заміна кредитора у зобов`язанні не змінює саме зобов`язання і відповідачі мають ті ж самі права і обов`язки, визначені кредитним договором та договорами поруки, як перед первісним кредитором, так і, у разі переходу права вимоги, перед іншим кредитором, а тому сама по собі заміна кредитора не свідчить про порушення прав відповідачів.

За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд керується тим, що у справі що переглядається, учасникам справи надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 15 липня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Поляков О.З. Онищенко Е.А.