Номер провадження: 22-ц/813/3817/25
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В. 28 листопада 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2024 року ТОВ «Санфорд Капітал» звернулось до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 150682,62 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 23.05.2018 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р36.13044.003962432, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в сумі 99997,00 грн., строком кредитування 60 місяців, а саме до 23.05.2023 року включно, процентна ставка за користування кредитом становила 18,5% річних. Відповідач своє зобов`язання виконав частково, сплативши на корись банку за період з 24.05.2018 року по 29.01.2020 року грошові кошти у розмірі 80390 грн. Строк, на який було надано кредит, сплив 23.05.2023 року, та після закінчення строку кредитного договору кредитор не здійснював нарахування процентів за користування кредитними коштами, не нараховував штрафні санкції та комісії.

Станом на 23.05.2023 року у позичальника сформувалася перед банком заборгованість в сумі 150682,62 грн., з яких: 90558,60 грн. заборгованість за основним боргом, 60124,02 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками.

16.11.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Сонаті» укладено договір факторингу № 16/11-23, згідно з умовами якого останнє набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № Р36.13044.003962432 від 23.05.2018 року.

29.12.2023 року між ТОВ «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» укладено договір факторингу № 29/12-23, за умовами якого останнє набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № Р36.13044.003962432 від 23.05.2018 року.

Посилаючись на викладене, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в загальній сумі 150682,62 грн., з яких: 90558,60 грн. заборгованість за основним боргом, та 60124,02 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2024 року позов ТОВ «Санфорд Капітал» було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд Капітал» заборгованість по кредитному договору № Р36.13044.003962432 від 23.05.2018 року, станом на 16.11.2023 року, к розмірі 131437,44 грн., з яких:

- заборгованість за основним боргом 90558,60 грн.;

- заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 40878,84 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд Капітал» судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7200 грн. та судовий збір у розмірі 2113,06 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ТОВ «Санфорд Капітал» не доведено, що на час пред`явлення позову мала місце заборгованість за кредитним договором саме у розмірі 150682,62 грн. Так, на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором позивач надав розрахунок, який містить лише загальну вартість несплаченого кредиту, відсотків, комісії, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту, відсотків та комісії. Також апелянтом зазначено, що наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг з розрахунково-касового обслуговування за які банком встановлена комісія. Крім того, вказана сума заборгованості мала бути перерахована з урахуванням вже внесених відповідачем грошових коштів.

Щодо стягнення з апелянта витрат на правничу допомогу, то останній вважає, що у задоволенні вимог у цій частині має бути відмовлено, оскільки позивачем не надано доказів реального понесення таких витрат.

Сторони про розгляд справи на 10.06.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.05.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р36.13044.003962432, згідно умов якого відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності були надані кредитні кошти в розмірі 99997 грн. на поточні потреби, строком кредитування 60 місяців, а саме до 23.05.2023 року включно, процентна ставка за користування кредитом становила 18,5% річних.

Загальна вартість кредиту, відповідно до графіку щомісячних платежів, становить 308018,64 грн., яка складається з: суми кредиту - 99997 грн., процентів за користування кредитом - 63569,96 грн.; плати за обслуговування - 144451,68 грн. Реальна річна процентна ставка - 97,14775086 % (а.с. 14-15).

Також до позову додано Паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачем власноручно, та додаток до Паспорту споживчого кредиту (а.с. 16-17).

АТ «Ідея Банк» свої зобов`язання перед відповідачем виконало у повному обсязі та видало відповідачу кредит у розмірі 99997 грн., що підтверджується ордерами-розпорядженнями № 1 на суму 85103,83 грн. та № 2 на суму 14897,17 грн. (а.с. 18).

Одночасно з укладенням кредитного договору, ОСОБА_1 уклав з ПАТ «Страхова компанія «УНІКА життя» договір добровільного страхування життя № Р36.13044.003962432 від 23.05.2018 року. Розмір страхового внеску за цим договором становить 14893,17 грн. (а.с. 19-20)

Строк, на який було надано кредит за договором, сплив 23.05.2023 року.

Станом на 16.11.2023 року сформувалася наступна заборгованість позичальника перед банком за договором № Р36.13044.003962432 від 23.05.2018 року: заборгованість за основним боргом в сумі 90558,60 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 60124,02 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 92606,09 грн., що разом становить 243288,71 грн. Зазначена заборгованість відображена у довідці-розрахунку Департаменту АТ «Ідея Банк» (а.с. 21).

У подальшому Позичальник виконав свої зобов`язання з повернення суми кредиту разом з процентними платежами лише частково. Згідно наданої АТ «Ідея Банк» виписки по рахунку ОСОБА_1 , за весь строк з моменту укладення кредитного договору і до моменту звернення з цим позовом позичальник сплатив банку 80387 грн. Останній платіж на погашення кредиту у розмірі 3010 грн. проведено 29.01.2020 року (а.с. 22-24).

16.11.2023 року між АТ «Ідея Банк» (клієнт) та ТОВ «Сонаті» (фактор) був укладений договір факторингу № 16/11-23. (а.с. 25-31).

Згідно реєстру боржників, до вказаного договору факторингу серед інших, до ТОВ «Сонаті» перейшло і право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № Р36.13044.003962432 від 23.05.2018 року на загальну суму 243288,71 грн., з яких: заборгованість за основним боргом в сумі 90558,60 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 60124,02 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 92606,09 грн. (а.с. 32-33).

29.12.2023 року ТОВ «Сонаті» уклало з ТОВ «Санфорд Капітал» (Фактор) договір факторингу № 29/12-23 (а.с. 35-41).

Згідно п. 2.1 цього договору Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає Права Вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до Додатку «Друкований Реєстр Боржників», до вказаного договору факторингу, серед інших, до ТОВ «Санфорд Капітал» перейшло і право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № Р36.13044.003962432 від 23.05.2018 року на загальну суму 243288,71 грн., з яких: заборгованість за основним боргом в сумі 90558,60 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 60124,02 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 92606,09 грн. (а.с. 42).

Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ «Санфорд Капітал» права грошової вимоги, здійснювались безпосередньо AT «Ідея Банк» станом на день відступлення права вимоги 16.11.2023 року. ТОВ «Санфорд Капітал» та ТОВ «Сонаті» не здійснювали жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювали.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Наявними у матеріалах доказами підтверджено та не спростовано ОСОБА_1 , що останній свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконував частково, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася прострочена заборгованість за кредитом, що й стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, кредитний договір укладено у письмовій формі, де сторонами узгоджено всі істотні умови договору, про що свідчить особистий підпис позичальника на кредитному договорі.

З доданої до позову виписки від 16.11.2023 року за кредитом № Р36.13044.003962432 від 23.05.2018 року за період з 23.05.2018 року по 16.11.2023 року вбачається, що відповідачем на погашення заборгованості за договором було сплачено 80387 грн., з яких зараховано 9438,40 грн.- на погашення заборгованості за основним боргом (остання оплата була 29.01.2020 року у розмірі 3010 грн.), 22691,12 грн. - на погашення заборгованості за відсотками (остання оплата була 23.09.2019 року у розмірі 23,27 грн.) та інші кошти, які зараховані за плата за обслуговування кредиту, пені за відсотки та комісію.

Таким чином, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач (позичальник) вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору та, відповідно, щодо правомірності вимог первісного кредитора за договором про надання кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справ № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), де зазначено, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

З наданої виписки вбачається, що внесені відповідачем грошові кошти йшли також на погашення осинового боргу.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав доведеною суму заборгованості на основним боргом у розмірі 90558,60 грн. (99997 грн.- 9438,40 грн.)

Щодо заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками у розмірі 60124,02 грн.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії умов договору закінчився 23.05.2023 року.

Відповідно до умов кредитного договору якщо позичальник сплачує заборгованість без порушень з повним дотриманням графіку платежів визначеного п. 6.1 Договору, то загальна сума процентів складає 63569,96 грн. (до моменту його повного погашення).

Таким чином, встановленим є той факт, що відповідач мав також заборгованість за кредитом по сплаті процентів, і оскільки остання оплата відбулась 29.01.2020 року, то останній прострочив щомісячну оплату заборгованості після цієї дати, визначення яких згідно умов кредитного договору повертаються згідно графіку щомісячних платежів.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками у розмірі 60214,02 грн., при цьому матеріали справи не містять будь-якого розрахунку такої суми боргу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 частково сплатив заборгованість за відсотками за кредитним договором № Р36.13044.003962432 від 23.05.2018 року у розмірі 22691,12 грн., тобто заборгованість відповідача з урахуванням сплаченої суми процентів становить 40878,84 грн. (63569,96-22691,12 грн.)

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про часткову доведеність визначеної позивачем суму заборгованості нарахованими та несплаченими відсотками у розмірі 40878,84 грн.

Щодо вирішення питання про витрати, пов`язані із правничою допомогою.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями ст. ст. 133, 137 ЦПК України, учасник справи має право на відшкодування лише професійної правової допомоги, наданої адвокатом.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг правничої допомоги. Так, на підтвердження понесених позивачем витрат у справі, останнім надано копію договору про надання правничої допомоги № 1/04 від 01.04.2024 року, укладеного між ТОВ «Санфорд Капітал» та адвокатським об`єднанням «АЛЬЯНС ДЛС», акт приймання-передачі наданих послуг з правничої допомоги № 2 від 10.05.2024 року, підписаний між ТОВ «Санфорд Капітал» та цим адвокатським об`єднанням, який містить опис робіт із зазначенням загальної суми 7200,00 грн. (а.с. 46-49, 52-54).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що з аналізу ч. 3 ст. 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду від 18.02.2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21), а також у постанові Верховного Суду від 24.12.2024 року у справі № 604/424/23 (провадження № 61-4214св24) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 7200 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ТОВ «Санфорд Капітал» не доведено, що на час пред`явлення позову мала місце заборгованість за кредитним договором саме у розмірі 150682,62 грн., та відповідачем у вказану суму заборгованості включено щомісячну комісію за розрахункове-касове обслуговування, що є незаконним, - є необгрунтованими, оскільки з довідки-розрахунку Департаменту АТ «Ідея Банк» вбачається, що позивачем розраховано заборгованість наступним чином: заборгованість за основним боргом в сумі 90558,60 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 60124,02 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 92606,09 грн., що разом становить 243288,71 грн. При цьому заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 92606,09 грн. не є предметом даного спору, оскільки позивач не ставив питання про її стягнення з боржника.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем не доведено оплату витрат на правничу допомогу, є безпідставними, оскільки у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 року по справі № 760/10847/20-ц було сформульовано висновок, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 липня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе