Номер провадження: 22-ц/813/2431/25
Справа № 496/6862/23
Головуючий у першій інстанції Буран В.М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, стягнення судових витрат, та стягнення витрат на професійну правничу допомогу, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Буран В.М. 14 серпня 2024 року у м. Біляївка Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила здійснити розподіл спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки, кадастровий номер: :02:001:0497, розташованої за тією ж за адресою, та квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 24.10.1992 року по 29.03.2023 року. 29.03.2023 року Біляївським районним судом Одеської області було розірвано шлюб між сторонами. У період перебування у шлюбі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, у період шлюбу сторонами було придбано земельну ділянку, відповідно по звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки загальною площею 0,0838 гa, кадастровий номер: :02:001:0497, що перебуває у власності гр. ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . Також, за період перебування у шлюбі, були придбані майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . В позасудовому порядку дійти згоди щодо поділу майна у подружжя не вийшло, тому позивач звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14.08.2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер: :02:001:0497 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині вимог позову про розподіл земельної ділянки та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а також змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що земельна ділянка, кадастровий номер: :02:001:0497 за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. 57 СК України, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , що підтверджується рішенням Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 18.04.2008 року та державним актом на право власності на земельну ділянку від 13.11.2009 року.

За умови розташування на спірній ділянці двох будівель, при розгляді судом даної справи, принцип єдності будівлі та земельної ділянки мав бути врахований судом з умовою визначення, яка саме частина земельної ділянки необхідна для обслуговування будівлі що перебуває в спільній сумісній власності подружжя, чого судом першої інстанції зроблено не було.

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка призначена для обслуговування двох розташованих на ній будівель, то при розгляді даної справи Біляївським районним судом Одеської області мало б бути визначено розмір площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування нерухомого майна та її конфігурації, що на погляд відповідача можливе лише за умови проведення відповідної експертизи, яка мала б бути призначена виключно за клопотанням позивача, а враховуючи відсутність такого клопотання, то у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, судом мало б бути відмовлено.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , апелянтом не оскаржується, то вказане судове рішення підлягає перегляду в апеляційному порядку виключно в частині позовних вимог про поділ земельної ділянки, кадастровий номер: :02:001:0497 за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони про розгляд справи на 08.07.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить ст. 368 ЦК України.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з п. 3, 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, норми ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас, законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Щодо поділу земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 24.10.1992 року по 29.03.2023 року, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 . 29.03.2023 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області було розірвано шлюб між сторонами.

22.10.2010 року на підставі свідоцтва про право власності, Виконавчим комітетом Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області було зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29).

На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 належить земельна ділянка загальною площею 0,0838 гa, кадастровий номер: :02:001:0497, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 112-113).

Також відповідачці ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , що зареєстровано 22.10.2014 року на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 28.11.2008 року виданого виконавчим комітетом Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 104). Однак, вказане майно не є предметом поділу, оскільки відповідні позовні вимоги ОСОБА_2 не заявлялись.

Відповідно до Закону України від 11.01.2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», ст. 61 СК України було доповнено ч. 5 такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08.02.2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17.05.2012 року № 4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12.06.2012 року.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався.

При цьому, лише в період часу з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08.02.2011 року та після 12.06.2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі № 626/4/17, від 07.10.2020 року у справі № 442/6318/17, від 15.09.2021 року у справі № 158/1378/20-ц, від 31.01.2023 року у справі № 587/2739/20.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що земельна ділянка, кадастровий номер: :02:001:0497, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. 57 СК України, а є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , що підтверджується рішенням Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 18.04.2008 року та державним актом на право власності на земельну ділянку від 13.11.2009 року.

Однак, з Довідки від 15.03.2024 року про наявність будівель і споруд на земельній ділянці, складеної ФОП ОСОБА_3 вбачається, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:001:0497, знаходяться два зареєстровані об`єкти: будинок за адресою: АДРЕСА_3 , та будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає, що про розташування на спірній земельній ділянці житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 32,6 кв.м., який є об`єктом особистої приватної власності відповідачки, позивачу було достеменно відомо, оскільки вказані об`єкти нерухомості знаходяться в одному дворі. Крім того, про наявність у відповідачки права власності на два об`єкти нерухомого майна зазначено у позовній заяві та підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка 363797475).

Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок та житловий будинок, що належить ОСОБА_1 , суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 1 ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, оскільки, обґрунтовуючи правомірність визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, судом не було враховано, що вона призначена не тільки для обслуговування будинку, що є у спільній сумісній власності подружжя, а й для обслуговування будинку, який є особистою приватною власністю відповідачки.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

За змістом ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.

Системний аналіз змісту ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

У постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Однак, у даному випадку, як вже вказувалось вище, на спірній земельній ділянці знаходяться два житлові будинки, один з яких належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що унеможливлює перехід до ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, оскільки визначення площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування нерухомого майна та її конфігурації, можливе лише за умови проведення відповідної судової земельної експертизи.

Згідно ст. 39 ЗК України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Згідно з п. 3.19 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17.04.1992 року № 44 (далі - ДБН 360-92, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до площі садибної ділянки включається площа забудови житлових будинків, господарських будівель.

У розділі «Сельбищна територія сільських поселень» ДБН 360-92 визначено вимоги до площі земельної ділянки для забудови.

У п. 3.27 ДБН 360-92 передбачено, що основним типом житлової забудови у сільських населених пунктах є одно-, двоповерхова з присадибними ділянками і господарськими будівлями для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно п. 3.28 ДБН 360-92, розміри присадибних земельних ділянок у сільських населених пунктах установлюються сільською радою відповідно до чинного ЗК України. Для підвищення компактності забудови присадибна ділянка може бути розділена на дві частини: приквартирну, яку виділяють біля будинку, і ділянку для городу, яку виділяють за межами житлової зони.

Розмір частини присадибної земельної ділянки, яку виділяють біля будинку, визначається завданням на проектування за місцевими умовами з урахуванням наявності садибного фонду і демографічної структури населення. Решта присадибної ділянки виділяється за межами житлової зони.

Згідно з пунктом 3.29 ДБН 360-92, перелік і граничні розміри господарських і побутових будівель і споруд, які зводяться на присадибних ділянках, визначаються завданням на проектування.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку, для поділу земельної ділянки, на якій розташовані два житлові будинки, необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тих частин земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування як будинку позивача, так і будинку відповідачки, має бути визначено, який порядок використання сторонами відповідної земельної ділянки, яку саме її частину та для якої мети використовують колишнє подружжя.

Оскільки для з`ясування вказаних обставин існує потрібність у наявності спеціальних знань, то судом апеляційної інстанції неодноразово пропонувалось сторонам у справі подати клопотання про проведення у справі судової земельно-технічної експертизи, або провести її на замовлення учасників справи, однак, сторони категорично відмовились від проведення такої експертизи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 2 та 4 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно, оскільки спірна земельна ділянка призначена для обслуговування двох розташованих на ній будівель, то для правильного та об`єктивного розгляду даної справи необхідним є визначення розміру площі земельної ділянки, необхідної для обслуговування двох об`єктів нерухомого майна та її конфігурації, що можливе лише за умови проведення відповідної судової земельної експертизи, від проведення якої сторони відмовились, то колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер: :02:001:0497 за адресою: АДРЕСА_1 .

Одночасно колегія суддів роз`яснює ОСОБА_2 , що за умови проведення відповідної експертизи, він має право звернутися до суду першої інстанції з позовними вимогами про виділ у натурі частки земельної ділянки, встановлення сервітуту тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, у позові ОСОБА_2 було зазначено, що за період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , сторонами були придбані майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції з такими доводами позову погодився, та зазначив у оскаржуваному судовому рішенні, що сторони не заперечували, що за період перебування у шлюбі, подружжям було придбано майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, колегія суддів зазначає, що з інформаційної довідки 363797475 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належать два об`єкти: будинок за адресою: АДРЕСА_3 , та будинок за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, право власності на будь-які інші об`єкти нерухомості у ОСОБА_1 відсутнє.

Судом першої інстанції також було витребувано інформацію від ТОВ «Одеські традиції» про інвестування будівництва житла та акту прийому-передачі квартири, також здійснено запити листами для надання інформації, однак відповідь до суду не надійшла.

Таким чином, оскільки встановленим є факт, що у ОСОБА_1 відсутнє право власності на вищезазначене майно та вона такі майнові права не набувала, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що у судовому засіданні сторони дійшли згоди щодо майнових права на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відтак, враховуючи відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів про придбання відповідачкою майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , оскаржуване рішення суду підлягає зміні шляхом виключення наведених висновків суду з мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував обставини справи що, відповідно, призвело до неправильного її вирішення у частині, яка переглядається, у зв`язку із чим рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14.08.2024 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, а саме - земельної ділянки, кадастровий номер: :02:001:0497 за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, мотивувальна частина оскаржуваного рішення підлягає зміні в частині обґрунтування судом відмови у задоволенні позову про поділ квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Щодо судових витрат.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Частинами 1-2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даному випадку, позовні вимоги ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції задоволено, у пропорційному вираженні, на 50%.

Відповідно, сума судового збору, сплачена ОСОБА_2 та подачу позову, яка має бути стягнута на його користь з відповідачки, становить 804 грн. (1608 грн. х 50% = 804 грн.).

Крім цього, за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 на користь було сплачено 2789,20 грн., і вказана сума, враховуючи задоволення апеляційної скарги, має бути стягнута з ОСОБА_2 на користь апелянта.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦП України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відтак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1985,20 грн. (2789,20 804 = 1985,20 грн.), ОСОБА_1 при цьому звільняється від обов`язку сплачувати на користь позивача свою частину судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 серпня 2024 року - скасувати у частині, визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку.

В цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер: :02:001:0497 за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Мотивувальну частину рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про розподіл спільного майна подружжя - квартири за адресою: АДРЕСА_2 - змінити, виклавши її у редакції цієї постанови.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1985,20 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 08 липня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе