Справа № 369/8219/24
Провадження № 2/369/2302/25
РІШЕННЯ

Іменем України

15.07.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Гуленко Я.Є.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів,

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з ОСОБА_3 стягнені аліменти в розмірі частини щомісячно. Після прийняття рішення суду, розмір стягуваних аліментів може бути збільшений або зменшений, може бути змінений спосіб стягнення аліментів. Даний розмір аліментів не відповідає ні потребам дитини, ні витратам, які вона несе щомісячно на утримання дитини. Також дитина зростає, її потреби змінюються і зростають.

На даний час матеріальне становище відповідача покращилось, оскільки він продає та купує автомобілі. Станом на квітень 2024 року має у власності два автомобілі, зареєстрував право власності на частину квартири в м.Києві. Натомість його офіційний дохід є мінливим, не значним. Тому на дитину сплачується мінімальний розмір аліментів, що не може забезпечити дійсні потреби дитини.

Вказала, що її рівень доходів погіршився, що унеможливлює покриття всіх потреб дитини. Батьки мають рівні права та обов`язки перед дитиною, зобов`язані брати участь у її вихованні, нести витрати на її утриманні також в рівних частинах. Враховуючи потреби дитини, на даний час з відповідача слід змінити спосіб стягуваних аліментів на тверду грошову суми в розмірі 12000 грн. Відповідач як батько зобов`язаний нести витрати на утримання дитини.

Просила суд:

змінити спосіб стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з частини доходів та тверду грошову суму в розмірі 12 000 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення нею повноліття.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2024 року відкрито провадження по справі та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

25 липня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_3 вказав, що дійсно він має у власності два автомобілі та 26 квітня 2023 року за ним на праві власності зареєстроване нерухоме майно. Але його матеріальний стан жодним чином не змінився після прийнятого судового рішення про стягнення аліментів.

Так, протягом всього часу розгляду справи про стягнення аліментів, так і на даний час він мав у власності автомобілі, які відчужувались. Натомість нові автомобілі придбавались ним з аукціону за заниженою вартістю, на придбання яких брав в борг. Квартира це майно, яке було набуте сторонами в період зареєстрованого шлюбу та за рішенням суду за ним визнано право власності на неї. Тому реєстрації права власності на неї не може бути його доходом, оскільки всі платежі зроблені ще за час їх шлюбу.

Крім того, з лютого 2024 року дитина виявила бажання постійно проживати з ним та фактично проживає з ним, він несе витрати на її утримання. Заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Він має дохід, з якого і стягуються аліменти. Позивачка жодним чином не мотивувала бажаний розмір аліментів в розмірі 12 000 грн. Просив відмовити в задоволенні позову.

25 липня 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів з ОСОБА_1 .

Ухвалою від 03 вересня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнятий в частині стягнення аліментів та припинення стягнення аліментів, здійснено перехід на розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Свої вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 мотивував тим, що за рішенням суду було стягнено з нього аліменти на утримання дитини, а також визначено місце проживання дитини. Рішення по сплаті аліментів він виконує належним чином, заборгованість відсутня. Але останнім часом, ситуація змінилась, та починаючи з кінця січня 2024 року ОСОБА_6 фактично стала проживати з ним по АДРЕСА_1 . А в лютому місяці дитини виявила бажання проживати разом з ним постійно. Донька постійно перебуває на його повному утриманні, він її забезпечує і продуктами харчування та іншими необхідними речами. Тому відсутні підстави для подальшої сплати ним аліментів на дитину, та стягнути аліменти з матері дитини ОСОБА_1 на його користь, яка зобов`язана нести витрати на утримання спільної доньки навіть при відсутності доходу. У добровільному порядку відповідачка відмовляється сплачувати аліменти, посилаючи на попередні судові рішення.

Просив суд:

припинити стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року по справі 761/1312/19, починаючи з дня подання зустрічного позову;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , 2013 року народження, у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подання зустрічного позову.

30 вересня 2024 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов. Не погоджуючись з його доводами, ОСОБА_1 вказала, що зацікавленість батька до дитини через десять років епізодичних зустрічей, є маніпулювання та примушення її до сплати грошових коштів (вартість 1/2 частини квартири). При вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суд перевіряв та вирішував спір у найкращих інтересах дитини. Вважає, що батько самочинно намагається змінити місце проживання дитини. Просила відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 жовтня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні позивачка та представник позивачки позовні вимоги підтримали, проти доводів зустрічного позову заперечували. Просили суд задоволити позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти позову заперечували, підтримали вимоги за зустрічним позовом. Просили задоволити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову та зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 29 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Батьками неповнолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29 вересня 2016 року стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , 2013 року народження, в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 18 травня 2016 року, і до досягнення дитиною повноліття (справа 761/19046/16ц).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02 квітня 2019 року змінено спосіб стягнення аліментів та стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , 2013 року народження, в розмірі частини доходів щомісячно, починаючи з дня набранням рішенням законної сили, і до досягнення дитиною повноліття (справа 761/1312/19).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

З матеріалів справи вбачається, що після припинення спільного проживання, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склались напружені відносини, в тому числі й щодо поділу майна, участі батька у житті дитини, проживання дитини, сторони не можуть дійти згоди в тому числі й щодо розміру аліментів на утримання дитини.

При вирішенні питання про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку, суд при розгляді справи 761/1312/19 виходив з того, що відповідачем ОСОБА_3 не надано суду доказів, на підтвердження існування обставин, які б перешкоджали йому сплачувати аліменти на утримання доньки в частці від його доходу, та доказів перебування на його утриманні інших дітей, батьків чи інших осіб, не надано доказів стану здоров`я, який би перешкоджав відповідачу виконувати свої обов`язки по утриманню дитини. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи встановлений законодавцем розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині вимоги про зміну способу стягнення аліментів, зокрема шляхом зміни способу стягнення аліментів, встановленого рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29.09.2016 року в справі № 761/19046/16-ц та стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до пояснень сторін та листа відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вбачається, що судове рішення по справі 761/1312/19 виконується боржником ОСОБА_3 , заборгованість відсутня.

На час розгляду справи відповідач ОСОБА_3 з 30 листопада виконує обов`язки директора ДП Агроспецсервіс, отримує заробітну плату, яка з лютого 2024 року по травень 2024 року склала 20 000 грн. щомісячно. Дохід з 02 жовтня 2023 року по 31 травня 2024 року становить 108 200 грн., сплачені аліменти 27 050 грн.

Згідно даних виконавчого провадження, після рішення суду про зміну способу стягнення аліментів, їх розмір становив біля 1000 грн., а на даний час розмір аліментів становить біля 3000 грн.

Посилання ОСОБА_1 на наявність двох автомобілів у власності платника аліментів і як наслідок покращення матеріального стану, суд до уваги не приймає. Так, з довідки Головного сервісного центру МВС від 23 квітня 2024 року за ОСОБА_3 зареєстровані транспортні засоби на час розгляду справи: Toyota camry, 2015 року випуску з 08 лютого 2022 року; Ford Fusion, 2019 року випуску з 29 листопада 2023 року. Також з 2017 року по 2022 рік за ОСОБА_3 було зареєстровано три транспортні засоби, які були відчужені у 2017 року, 2021 році, 2022 році. Тобто як на час вирішення справи про зміну способу стягнення аліментів відповідач мав у власності автомобіль, так і на даний час. Купівля-продаж здійснювалась із значними проміжками часу і не може автоматично підтверджувати здійснення відповідачем будь-якої господарської діяльності щодо продажу автомобілів та отримання ним додаткових коштів, які не враховані виконавцем. Також не спростовані доводи відповідача про отримання коштів в борг, що підтверджено розпискою від 27 серпня 2023 року.

Не підтвердились доводи позивачки про набуття відповідачем права власності на частини квартири, оскільки право власності за ОСОБА_3 визнано постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року (по справі 759/5806/20).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що за рішенням суду місце проживання дитини визначено з матір`ю, а так як ОСОБА_3 є її батьком та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дитини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для зміни порядку стягнення аліментів на утримання доньки, оскільки стягнення у частці відповідає потребам дитини з урахування отриманого доходу відповідачем.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач звертаючись до суду з позовом, також зобов`язана надати суду докази не лише зміні матеріального становища платника аліментів, а дійсні витрати на потреби дитини, оскільки даний позов є не лише зміною способу стягнення, а й фактично збільшення їх розміру. Але ОСОБА_1 до позову не надала жодного доказу які витрати вона несе на дитину щомісячно близько 24 000 грн. (враховуючи рівність батьків у матеріальному забезпеченні дитини).

З огляду на викладене, суд вважає, що з урахуванням всіх обставин справи, матеріальних потреб спільної доньки, обов`язку другого з батьків також утримувати дитину, стану здоров`я платника аліментів, який є чоловіком працездатного віку, відомості про незадовільний стан його здоров`я відсутні, відсутність доказів значного покращення матеріального становища платника аліментів, відсутність доказів витратам на дитину, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

Щодо доводів зустрічного позову про припинення стягнення аліментів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини задоволено та визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 (справа 369/6838/21).

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року рішення районного суду залишено без змін.

На час вирішення справи рішення набрало законної сили.

Так, визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливає на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20). А у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 07 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про зміну місця проживання дитини.

На час вирішення справи рішення не набрало законної сили, тому не враховується судом при вирішенні спору.

Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до пояснень позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 : з лютого 2024 року спільна донька ОСОБА_6 , 2013 року народження, виявила бажання та фактично проживає разом з батьком, і він несе витрати на її утримання.

Звертаючись до суду із вимогою про припинення стягнення аліментів, ОСОБА_3 вказав, що донька проживає з ним (батьком), відтак стягнення аліментів з нього на користь матері на утримання дитини, з якою дитина не проживає, порушує його права.

З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що на наявне рішення суду про стягнення з батька на користь матері аліментів на одну спільну дитину, суперечать положенням ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, яка наголошує на тому, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі.

Аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

У судовому засіданні мати ОСОБА_1 заперечувала щодо добровільної зміни проживання дитини, вказувала на маніпулятивні дії батька, що пов`язані з вирішенням інших матеріальних суперечок між ними.

За наданими суду пояснень та доказів, суд приходить до висновку, що між сторонами знову виник спір щодо зміни проживання спільної доньки, який перебуває на розгляді в іншому суді і на час вирішення спору відсутнє судове рішення про зміну місця проживання дитини, яке набрало законної сили.

Подані суду докази ОСОБА_3 не підтверджують саме зміну та постійне проживання дитини, оскільки ОСОБА_1 заперечувала такий факт. Вони можуть слугувати підтвердженням лише того факту, що батько проводить певний час з дитиною та несе певні додаткові витрати на утримання дитини.

Висновок психолога також не підтверджує дану обставину, оскільки в ньому відображено думку дитини ОСОБА_6 щодо її бажаного місця проживання у певний час, наявність певних образ на мати. Крім того, вказано, що стосунки в родині розглянуті лише зі слів батька дитини. Також психолог вказує на втягнення дитини у конфлікт між батьками. У даному висновку не відображене чітке, стале бажання дитини змінити місце проживання, висловлене нею без образ як на мати, так і на батька.

Довідка Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області №04-19/1417 від 17 червня 2024 року та акт обстеження умов проживання від 01 липня 2024 року підтверджує факт того, що за місце проживання батька створені умови для проживання, навчання дитини. Разом з тим, висновки, що він там проживає з дитиною зроблені лише зі слів ОСОБА_3 . Довідка не містить інформації ні з якого часу вони там проживають та його тривалість (час від часу чи постійно).

Тому вимоги про припинення стягнення аліментів є по суті передчасним, оскільки є судове рішення, яким вже визначено місце проживання дитини, і яке на час вирішення спору набрало законної сили. Враховуючи наведене у задоволення вимог за зустрічним позовом про припинення стягнення аліментів з батька та стягнення аліментів з матері дитини не підлягають до задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 15 липня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ