Ухвала

10 липня 2025 року

м. Київ

справа № 587/1006/24

провадження № 61-8384ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка», яка підписана представником Кубишкіним Дмитром Олексійовичем, на рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 вересня 2024 року у складі судді: Гончаренко Л. М., та постанову Сумського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Філонової Ю. О., Собини О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» про стягнення середнього заробітку та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Індичка» про стягнення середнього заробітку та скасування наказу.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Індичка» на умовах безстрокового трудового договору. 14 квітня 2022 року між позивачем та Добровольчим формуванням № 3 Миколаївської сільської територіальної громади було укладено контракт добровольця тероборони, який переукладався 27 січня 2023 року і 01 травня 2023 року та є чинним на даний час. До 22 січня 2024 року на підставі наказу по підприємству № 137-к від 23 травня 2022 року («Про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони») відповідач сплачував позивачу середній заробіток, після 22 січня 2024 року виплати середнього заробітку були припинені. У відповідь на адвокатський запит відповідач повідомив позивача про наявність наказу №15-к від 22 січня 2024 року про припинення застосування гарантій та визнання наказів такими, що втратили чинність. У тексті наказу зазначено, що відносно ОСОБА_1 припинено застосування гарантій, передбачених частиною першою статті 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Позивач звертає увагу, що по відношенню до позивача трудовий договір з ним відповідач у спосіб, передбачений законодавством про працю, не припинив, а тому трудові відносини є чинними та спір стосується виплати середнього заробітку.

ОСОБА_1 просив:

визнати незаконним та скасувати наказ № 15-к від 22 січня 2024 року, виданий ТОВ «Індичка» по відношенню до ОСОБА_1 , що стосується припинення застосування гарантій, передбачених частиною першою статті 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку;

стягнути з ТОВ «Індичка» на користь позивача середній заробіток з моменту припинення таких виплат, а саме 22 січня 2024 року з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів;

стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 09 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено:

визнано незаконним та скасовано наказ № 15-к від 22 січня 2024 року виданий ТОВ «Індичка» по відношенню до ОСОБА_1 , що стосується припинення застосування гарантій, передбачених частиною першою статті 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку;

стягнуто з ТОВ «Індичка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток з моменту припинення таких виплат, а саме з 22 січня 2024 року по 09 вересня 2024 року в сумі 80 871,42 грн без урахування податків і зборів;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

02 липня 2025 року ТОВ «Індичка» через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Кубишкіним Д. О., на рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 вересня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

підставами касаційного оскарження у справі є пункти 2, 3, 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України;

відсутні повні висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм права, зокрема статті 119 КЗпП України, а також існує необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду та застосованих судом апеляційної інстанції. Так, у розумінні скаржника, згадуючи вчення про структуру правової норми, частина перша статті 119 КЗпП України не є нормою прямої дії, а збереження роботи (посади) і середнього заробітку гарантується лише тоді, коли законодавство прямо передбачає можливість виконання певних державних і громадських обов`язків в робочий час;

хоча Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 753/4969/23 і допускає застосування гарантії, визначеній у частині першій статті 119 КЗпП України до ДФТГ, в даній справі доцільним є застосування римської максими - якби законодавець хотів щось сказати, він би це зробив прямо, за яким суд має віднайти норми права, які спростовують позицію скаржника чи підтримують позицію позивача;

Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX не містить змін до спеціального законодавства, що визначає правовий статус членів ДФТГ - Законів України «Про основи національного спротиву» та «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак, аналізуючи норми цих законів скаржник дійшов висновку - законами не передбачено встановлення гарантій збереження середнього заробітку для членів ДФТГ. В той же час форма, а так само й контракти, укладені між позивачем та командиром добровольчого формування є актом індивідуальної дії, що не стосуються відповідача: відповідач не вступає у правовідносини з добровольчим формуванням територіальної громади та не є стороною контракту; контракт добровольця не спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та обов`язків відповідача. Неможливо достовірно встановити зміст гарантії через призму декларованого в п. 3 Форми контракту положення після набрання чинності законом від 01 липня 2022 року № 2352- IX, адже сам контракт таких гарантій не встановлює та за рахунок роботодавця встановлювати не може;

відповідачем надано суду першої інстанції табелі обліку робочого часу за місцем роботи та табелі обліку використання робочого часу ДФТГ, які суд неправомірно до уваги не прийняв, не врахувавши систематичні нез`явлення позивача на роботу під час його робочого часу, що потягнуло за собою необґрунтоване завищення розміру середнього заробітку, який підлягає збереженню. Поза увагою судів залишився взаємний зв`язок наданих сторонами табелів обліку робочого часу. Суди визнали достатніми для встановлення залучення позивача до виконання обов`язків ДФТГ протягом кожного робочого дня у періоді лише контракт добровольця територіальної оборони, коли навіть надані ДФТГ табелі вказують на протилежне;

членам ДФТГ має виплачуватись грошове забезпечення, так як на час виконання завдань територіальної допомоги такі прирівняні до військовослужбовців у своєму правовому статусі;

у випадку з членами ДФТГ відсутній будь-який нормативний акт, який прямо встановлював би гарантію збереження середнього заробітку, а так само і обов`язок роботодавця його зберігати;

предмет доказування в даній справі включає обставини: залучення позивача до виконання державного чи громадського обов`язку, при цьому не лише можливість його гіпотетичного залучення, а і конкретний час; співвідношення часу залучення до робочого часу, визначеного сторонами - залучатися позивач мав в межах свого робочого часу; те, яким чином позивач розпоряджається вільним від роботи часом не є предметом спору та жодним чином не цікавить скаржника. У оскаржуваних рішеннях суди висловили твердження про визнання за позивачем права на застосування гарантій, передбачених частиною першою статті 119 КЗпП України, а тому і дійшли до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, не виявивши необхідної прискіпливості до дослідження наданих сторонами доказів;

розгляд не був неупередженим. Суди стали на сторону позивача, не навівши аргументів, якими спростовувалися би твердження скаржника. Аргументи скаржника, які мали би віднайти оцінку в рішеннях судів, стосуються лише двох фундаментальних питань: як саме судом оцінюється частина норми, на застосуванні якої наполягає позивач? Якими правовими нормами прямо передбачена така можливість? («…якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час…»); навіть якщо частина перша статті 119 КЗпП України і підлягає застосуванню, середній заробіток має зберігатися лише на час виконання таких обов`язків, тож чи достатніми є надані сторонами докази? Чи підтверджують вони залучення позивача до виконання таких обов`язків кожного робочого дня протягом тривалого періоду?

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання незаконним та скасування наказу і стягнення середнього заробітку у сумі 80 871,42 грн.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

ТОВ «Індичка» укасаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для відповідача. ТОВ «Індичка» у касаційній скарзі вказує, що до прийняття Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX до членів добровольчих формувань територіальних громад, за аналогією, застосовувалася частина третя статті 119 КЗпП України. Після - правозастосовна практика вирішила проблему відсутності грошового забезпечення таких громадян, обравши найближчу за змістом правову норму - частину першу статті 119 КЗпП України, фактично переклавши тягар грошового забезпечення осіб, прирівняних у правовому статусі до військовослужбовців, на роботодавців. В даному випадку постає питання пропорційності та балансування публічного (покладення обов`язку грошового забезпечення на роботодавців) та приватного (фінанси підприємств) інтересів. Починаючи з 01 липня 2022 року застосування гарантії у вигляді збереження середнього заробітку до ДФТГ на підставі частини першої статті 119 КЗпП України не є правомірним та ґрунтується на невиправданому застосуванні аналогії закону. Спори за статтею 119 КЗпП України набувають масового характеру. Справа №587/1007/24 в сукупності з іншими справами, у яких ТОВ «Індичка» є відповідачем, становить виняткове значення для скаржника зважаючи на наступне: сумарна сума вимог позивачів зі стягнення середнього заробітку станом на дату подання цієї касаційної скарги перевищує 1 100 000 грн без урахування податків та зборів; відповідно до розпорядження № 106-ОД від 30 травня 2025 року Сумської районної військової адміністрації оголошено обов`язкову евакуацію населення в населених пунктах Миколаївської територіальної громади, зокрема в с. Кровне, що є фактичною та юридичною адресою підприємства; скаржник забезпечує роботою в середньому 220 чоловік, в т.ч. внутрішньо переміщених осіб; стягнення середнього заробітку за даними справами зі скаржника поставить під загрозу подальше існування підприємства як таке. Проте особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес і в чому проявляється виняткове значення для неї цієї справи. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що: скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для відповідача.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка», яка підписана представником Кубишкіним Дмитром Олексійовичем, на рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 вересня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» про стягнення середнього заробітку та скасування наказу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков