П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Київ

Справа №751/9497/24

Провадження: № 22-ц/824/11245/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити дії,

у с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він був клієнтом відповідача, мав відкриті банківські рахунки у АТ КБ «ПриватБанк». За час користування банківськими послугами на вимогу банку надавав всі необхідні документи, здійснювалася верифікація та надавалася достовірна інформація. Однак, 24 червня 2024 року банк позбавив його можливості розпоряджатися власними грошовими коштами, що знаходилися на рахунках, через односторонню відмову виконувати його розпорядження щодо перерахунку коштів по електронній системі «Приват24», видачі готівки та проведення інших операцій за рахунками.

На підставі вищевикладеного, просив суд просив зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити обслуговування та здійснення операцій по рахунках: НОМЕР_1 у гривні, за договором SAMDN9568 від 25 грудня 2012 року; НОМЕР_2 у гривні, за договором SAMDN1539 від 01 лютого 2013 року; НОМЕР_3 (картка НОМЕР_4 ) у гривні, за договором SAMDNWFC7 від 31 липня 2014 року; НОМЕР_5 (картка НОМЕР_6 ) у гривні, за договором SAMDNWFC1 від 31 липня 2014 року; НОМЕР_7 у гривні, за договором SAMDNWFD600 від 12 листопада 2019 року; НОМЕР_8 у доларі США, за договором SAMDNWFC3 від 21 серпня 2022 року; НОМЕР_9 у Євро, за договором SAMDNWFC0 від 06 вересня 2022 року; НОМЕР_10 у доларі CШA, за договором SAMDNWFD400 від 20 червня 2024 року, відкритих у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києвавід 02 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не досліджено підстав та обґрунтованості встановлення йому, позивачу, як клієнту банку, неприйнятно високого ризику, а також в порушення вимог ч. 3 ст. 89 ЦПК України не надав оцінку суттєвим доказам, що мають значення для розгляду справи.

Вказує, що поза увагою суду залишився висновок № E.17.U.0.0/4-7418592 від 24.06.2024, в якому зазначено про те, що діяльність клієнта підпадає під статус «Дроп» чи «Грошовий мул», тобто, людина, яка надає банківську картку, оформлену на його ім`я для транзитних переказів коштів.

Відмічає, що із долучених позивачем доказів убачається, що фінансові операції по його рахунку цілком відповідають його віку, професії та доходу. Вважає, що розміри його доходів були достеменно відомі банку, адже заробітна плата з 2012 року отримувалася на рахунки АТ КБ «Приватбанк». Також зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» не мав підстав, передбачених ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації доходів, одержавних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» для встановлення йому, скаржнику, як клієнту банку неприйнятно високого ризику.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу Пономарь С. Г. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначив, що згідно з чинним законодавством, а також Умовами та правилами, АТ КБ «ПриватБанк» під час аналізу діяльності позивача на підставі наявних документів та відомостей позивачу встановлено неприйнятно високий ризик, у зв`язку із чим прийнято рішення про відмову від підтримання ділових відносин із позивачем. Відтак, приписи Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", як норми спеціального закону, та погоджені сторонами умови договору банківського обслуговування, прямо наділяють Банк правом та навіть обов`язком відмовитися від ділових відносин з клієнтом з неприйнятно високим ризиком та розірвати договір, що також кореспондується і з положеннями ст. 651, 1075 ЦК України. Зазначене підтверджується і судовою практикою в аналогічних спорах, зокрема, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.04.2019 року у справі No 910/1555/18, в якій судом серед іншого встановлено: "Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що Банк припинив договірні відносини з позивачем шляхом одностороннього розірвання договору No 1 від 24.03.2014, здійснюючи свої функції суб`єкта первинного фінансового моніторингу, покладені на нього в силу приписів 11 Закону No 1702-VII, та вказані дії не суперечать умовам пункту 8.5 цього договору.

Відмічає, що в даному випадку є підстави вважати використання клієнтом продуктів АТ КБ ПриватБанк для проведення операцій, що мають ознаки схемності та не мають явного економічного змісту/логічних пояснень. Виникають підозри щодо вчинення фінансових операцій з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а також вчинення дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких коштів за результатом використання віртуальних активів та грального бізнесу / Ознаки можливого використання особових карток/рахунків фізичних осіб, що відкриваються для власних потреб, для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності . Отже, вважає, що позивачем не доведено порушення його прав, інтересів з боку АТ КБ "ПриватБанк", а тому позов та апеляційна скарга не можуть бути задоволений судом.

Звертає увагу суду, що згідно поданої позовної заяви позивач просив суд саме зобов`язати банк відновити обслуговування та здійснення операцій по його рахунку. При цьому, позивач не оскаржує ні рішення банку, ні односторонній правочин банку про розірвання ділових відносин. Ці документи залишаться дійсними незалежно від результатів розгляду даної справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Яндульский Д. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими, а дії банку правомірними.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 мав у АТ КБ «ПриватБанк» відкриті рахунки: НОМЕР_1 у гривні, за договором SAMDN9568 від 25 грудня 2012 року; НОМЕР_2 у гривні, за договором SAMDN1539 від 01 лютого 2013 року; НОМЕР_3 (картка НОМЕР_4 ) у гривні, за договором SAMDNWFC7 від 31 липня 2014 року; НОМЕР_5 (картка НОМЕР_6 ) у гривні, за договором SAMDNWFC1 від 31 липня 2014 року; НОМЕР_7 у гривні, за договором SAMDNWFD600 від 12 листопада 2019 року; НОМЕР_8 у доларі США, за договором SAMDNWFC3 від 21 серпня 2022 року; НОМЕР_9 у Євро, за договором SAMDNWFC0 від 06 вересня 2022 року; НОМЕР_10 у доларі CШA, за договором SAMDNWFD400 від 20 червня 2024 року.

25 червня 2024 року ОСОБА_1 на електронну пошту від AT КБ «ПриватБанк» отримав лист № 20.1.0.0.0/7-240625/135, у якому зазначено, що Банк прийняв рішення про відмову від підтримання ділових / відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин / розірвання договору на підставі ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації / подання інформації, з метою введення в оману Банк.

25 червня 2024 року ОСОБА_1 подав до AT КБ «ПриватБанк» заяву, що зареєстрована під № 1166-ВБ, у якій повідомлено банк про те, що він не отримував від AT КБ «ПриватБанк» жодних вимог про надання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей, пройдено верифікацію через систему Інтернет-банкінгу «Приват24», та не подавалася банку недостовірна інформація або така, яка направлена на введення в оману банк. Також, з метою надання необхідних пояснень та документів / відомостей для перегляду прийнятого рішення він запитав у AT КБ «ПриватБанк» детальну інформацію з приводу підстав блокування всіх рахунків.

Листом від 02 липня 2024 року № 20.1.0.0.0/7-240625/39407 ОСОБА_1 отримав відповідь від AT КБ «ПриватБанк» про те, що чинне законодавство України не встановлює обов`язку для Банку надавати більш детальні пояснення стосовно блокування його рахунків.

19 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав до банку заяву про закриття поточних рахунків та платіжну інструкцію на перерахування залишків коштів.

22 серпня 2024 року залишки грошових коштів банком було переховано ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача, як суб`єкта фінансового моніторингу, щодо розірвання ділових відносин із позивачем відповідають приписам Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, ЦК України та умов Договору банківського обслуговування.

Проте, колегія суддів не може погодитися в повній мірі з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу.

Пунктом 56 частини 1 статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.

Пунктом 3 частини 21 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент право зупинити або припинити право користувача на використання електронного платіжного засобу у разі порушення користувачем умов його використання, визначених договором та/або законодавством. Зупинення або припинення права користувача на використання електронного платіжного засобу не припиняє зобов`язань користувача і емітента, що виникли до зупинення або припинення зазначеного права.

Відповідно статті 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Згідно ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Банк не має права за заявою клієнта розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, заморожені відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Клієнт не має права без згоди обтяжувача за домовленістю з банком чи односторонньо, у тому числі шляхом односторонньої відмови від виконання зобов`язання, розривати договір банківського рахунка чи вчиняти інші дії, що мають наслідком припинення договору, у разі якщо майнові права на грошові кошти, що знаходяться на відповідному рахунку, є предметом обтяження, якщо інше не передбачено умовами обтяження. Правочини, вчинені з порушенням цієї вимоги, є нікчемними.

Докази того, що кошти, які знаходяться на рахунках позивача, заморожені відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», відсутні.

Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб`єктами первинного фінансового моніторингу є в тому числі банки.

За змістом положень статті 23 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу, що здійснює або забезпечує здійснення фінансових операцій, має право зупинити здійснення таких операцій, якщо вони є підозрілими, та зобов`язаний зупинити такі фінансові операції у разі виникнення підозри, що вони містять ознаки вчинення кримінального правопорушення, визначеного Кримінальним кодексом України.

У день зупинення фінансової операції суб`єкт первинного фінансового моніторингу повідомляє спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку фінансову операцію, її учасників та про залишок коштів на рахунку клієнта, відкритому суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової операції, та у разі зарахування коштів на транзитний рахунок суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на такому рахунку в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється без попереднього повідомлення клієнта на два робочі дні з дня зупинення включно.

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансових операцій, здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкта первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронні органи, уповноважені приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Спеціально уповноважений орган у разі виникнення підозр може прийняти рішення про зупинення видаткових фінансових операцій на строк до семи робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. У такому разі суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний в день отримання, але не пізніше 11 години наступного робочого дня після отримання відповідного рішення, повідомити спеціально уповноваженому органу про залишок коштів на рахунку клієнта, фінансові операції (кошти) за яким були зупинені, та у разі зупинення фінансових операцій на транзитних рахунках суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках у межах зарахованих сум.

Відповідно частини 5 статті 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» у разі прийняття рішення відповідно до частин другої і третьої цієї статті спеціально уповноважений орган протягом строку подальшого зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій проводить аналітичну роботу, збирає необхідну додаткову інформацію, обробляє, перевіряє, аналізує її та у разі, якщо за результатами перевірки: - ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, або вчинення іншого кримінального правопорушення, не підтверджуються, спеціально уповноважений орган зобов`язаний негайно, але не пізніше наступного робочого дня, скасувати своє рішення про подальше зупинення відповідних фінансових операцій або зупинення видаткових фінансових операцій та повідомити про це суб`єкта первинного фінансового моніторингу; - є мотивовані підозри, - спеціально уповноважений орган приймає рішення про продовження зупинення відповідних фінансових операцій (видаткових фінансових операцій), готує і подає відповідний узагальнений матеріал або додатковий узагальнений матеріал правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та в день прийняття такого рішення інформує відповідного суб`єкта первинного фінансового моніторингу про дату закінчення строку зупинення відповідних фінансових операцій. Строк зупинення відповідних фінансових операцій продовжується спеціально уповноваженим органом з наступного робочого дня після подання відповідного узагальненого матеріалу або додаткового узагальненого матеріалу за умови, що загальний строк такого зупинення не перевищуватиме 30 робочих днів.

Строки зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій) суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій п`ятій цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають (частина 6 статті 17 Закону).

Відповідно пункту 91 постанови Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року №417 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» банк зобов`язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов`язані , стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій.

Однак, матеріали справи не містять підтверджуючих доказів того, що АТ КБ «ПриватБанк» зверталося до відповідного правоохоронного органу або до спеціально уповноваженого органу з питань фінансового моніторингу, що залишено поза увагою судом першої інстанції.

Крім того, без належного аналізу залишився наданий відповідачем висновок № Е.17.U.0.0./4-7418592 від 24.06.2024 року щодо розірвання ділових відносин на підставі дослідження фінансових операцій відповідно до так званого правила «виявлення дропів», а також виписка по рахунку клієнта НОМЕР_11 за період з 20.06.2023 по 18.02.2025 року, які були долучені представником відповідача до матеріалів справи.

Аналізуючи згаданий висновок, колегія суддів дійшла висновку про те, що документ не містить повного, всебічного і детального викладення обставин, фактів та подій, що призвели до формування підозри, не містить аргументованого аналізу виявлених фінансових операцій, а також чітких посилань на конкретні підстави для припинення ділових відносин із клієнтом.

Водночас, долучена виписка по рахунку свідчить, що надходження грошових коштів здебільшого здійснювалося від роботодавця як заробітна плата та компенсація витрат на відрядження. За період з 25.06.2023 по 24.06.2024 року позивачем було проведено 93 р2р-перекази, в середньому, близько 8 на місяць, що не є ані надмірною концентрацією, ані підставою для класифікації клієнта як дропу. Крім того, операції з переказу коштів іншим фізичним особам, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , здійснювалися у розмірах, які не свідчать про підозрілість чи ознаки легалізації (відмивання) доходів.

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_1 , ОСОБА_4 є його дружиною, а витрати, перераховані на ім`я ОСОБА_2 , стосуються оплати найму житла, про що також свідчить розмір переказу та системність у здійсненні таких переказів.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки цим доказам, попри їх істотне значення для вирішення спору. Більш того, у висновку банку на а. с. 4 вказано лише загальні фрази: порушення ризик-профілю клієнта (вік, професія, доходи); підозра на здійснення операцій в інтересах третьої сторони, особа якої не розкрита; спостереження за «аналогічною тенденцією» у фінансових операціях тощо, без конкретизації таких висновків.

На спростування цих тверджень позивачем були надані офіційні документи: довідка з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, військовий збір за 2023-2024 роки, а також довідка за формою ОК-7, які підтверджують стабільний дохід, зайнятість та цілком відповідний дохід до типу фінансових операцій, що проводилися по рахунку.

Колегія суддів вважає, що зазначені дані свідчать про відповідність фінансових операцій позивача його соціально-економічному профілю, отже висновок Банку про «нетипову активність» позивача не можна вважати обґрунтованим.

Відповідно до правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду від 09.01.2024 у справі № 922/1253/23, а також у постановах від 29.04.2020 у справі № 910/3245/19 та від 20.01.2022 у справі № 910/18504/20, банк, як суб`єкт первинного фінансового моніторингу, має право відмовити у веденні ділових відносин із клієнтом лише за наявності обґрунтованих та підтверджених підстав, заснованих на чітких критеріях ризику.

Загальні посилання на положення Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів…» без конкретного аналізу фінансової активності клієнта - є неналежним обґрунтуванням встановлення неприйнятно високого ризику.

Водночас, суд першої інстанції не дослідив обґрунтованість такого ризику та не надав належної оцінки наданим позивачем доказам, порушивши тим самим вимоги ч. 3 ст. 89 та п. 2 ч. 4 ст. 265 ЦПК України.

За таких обставин, дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо обмеження позивачу доступу до власних коштів не можна вважати обґрунтованими та правомірними.

Водночас, як убачається з матеріалів справи, 19 серпня 2024 року ОСОБА_1 подав до банку заяву про закриття поточних рахунків та платіжну інструкцію на перерахування залишків коштів. 22 серпня 2024 року залишки грошових коштів банком було перераховано ОСОБА_1 . Тобто, станом на день звернення позивача до суду із вказаним позовом, договірні відносини сторін є припиненими.

Відповідно до частини четвертої статті 16 Цивільного кодексу України, захист цивільного права або інтересу здійснюється у спосіб, що визначений договором або законом, або який не заборонений законом і ефективно захищає порушене право чи інтерес.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 923/876/16 та від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, належним способом судового захисту є лише такий, що здатний ефективно відновити порушене право. Позовна вимога, реалізація якої є неможливою через припинення спірних правовідносин, не може бути задоволена.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).

Ураховуючи те, що договірні відносини між сторонами було припинено на підставі поданої самим позивачем заяви від 19 серпня 2024 року, а залишки коштів були перераховані на інші рахунки, станом на день звернення до суду з відповідним позовом запитуване відновлення обслуговування рахунків стало фактично неможливим.

Отже, заявлені позовні вимоги про зобов`язання банку відновити обслуговування рахунків за відсутності чинного договірного зв`язку між сторонами та після їх фактичного припинення не відповідають критеріям ефективності, визначеним законом та правозастосовною практикою.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, однак, помилково виходив із презумпції правомірності дій банку, не надавши при цьому належної оцінки доказам у справі. Колегія суддів відмічає, що в даному випадку, належною підставою для відмови у задоволенні позову є саме об`єктивна неефективність обраного позивачем способу судового захисту.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вищенаведене рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 09 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура