Справа №442/6827/23
Провадження №2/442/37/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2025 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі

головуючого судді Нагірної О.Б.,

за участю секретаря судового засідання Томан Р.М., Лесович О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дрогобич в порядку загального позовного провадження справу № 442/6827/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Кобак Оксана Володимирівна про визнання заповіту недійсним,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_3 ,

представники відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа ОСОБА_6 ,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення заповіт від 08.09.2022 складений заповідачем ОСОБА_7 на ім`я спадкоємця ОСОБА_2 .

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 . Після її смерті відкрилась спадщина, відтак позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, так як за життя мати склала на неї заповіт, в якому заповідала все належне їй майно, як дочці.

Нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Кобак Оксана Володимирівна, яка відкрила спадкову справу після смерті матері надала письмову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки її мати ОСОБА_7 за три місяці до смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 склала заповіт на ім`я іншого спадкоємця. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналась, що все своє майно мати заповіла ОСОБА_2 , яка 29.06.2023 отримала свідоцтво про право на спадщину (інформаційна довідка № 3459і 6809). Вважає, що її мати склала заповіт у стані, коли вона не розуміла значення своїх дій, оскільки вона мала ознаки психічної хвороби, а останні роки свого життя її стан суттєво погіршився, вона не впізнавала близьких родичів, мала пробіли в пам`яті та свідомості, з огляду на що вона могла скласти заповіт перебуваючи саме у такому стані та не пам`ятати про це.

Принагідно слід зауважити, що за життя вони з матір`ю були дуже близькі, мати тривалий час проживала в Києві, позивачка піклувавлась про неї, дбала, купувала ліки та продукти харчування, організовувала проходження медичного огляду та лікування. Коли мати перебувала у свідомості, вона все своє майно заповідала їй, так як вважала, що це майно повинно бути доньці, це було її реальним волевиявленням. Однак мати дуже сумувала ва своїм місцем проживання у м.Стебник Львівської області, вона звикла жити там, просила , щоб її відвезли погостити до власного дому. Останній рік життя матері вона переїхала до брата позивачки, відносини з нею похитнулись, і вона залишилась проживати у м.Стебник. Ймовірно брат налаштовував мати вороже проти неї, внаслідок чого останні місяці життя мати перестала з нею спілкуватись. Згодом їй повідомили що мати померла. Після її смерті звернулась до нотаріуса та дізналась про заповіт, який вважає складеним матір`ю у стані, коли вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, адже цей заповіт складено за три місяці до її смерті, відтак належним способом захисту прав позивачки вважає визнання заповіту недійсним.

11.12.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву , в якому відповідач заперечила позовні вимоги, вважає їх безпідставними. Вказує, що відповідач ОСОБА_2 є онукою спадкодавця ОСОБА_7 , оскільки є дочкою її сина ОСОБА_8 , як це підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_9 НОМЕР_2 , виданим Стебницькою міською Радою Львівської області 12.08.1996 року. 08.09.2022 спадкодавець ОСОБА_7 заповіла своє майно відповідачці.

З листа приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Кобак Оксани Володимирівни від 19.06.2023 №103/01-16 вбачається, що позивач не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки вказаним спадкодавцем 08 вересня 2022 року було складено заповіт на іншого спадкоємця. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.09.2023 №345916809 вбачається, що житловий будинок загальною площею 108,4 кв.м, житловою площею 58,6 кв.м, який складається з трьох житлових кімнат, однієї кухні, до якого відносяться літня кухня-сарай, вбиральня, гараж, огорожа, замощення та колодязь, та який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 889, виданий 29.06.2023 року, виданого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Кобак О.В., належить ОСОБА_2 . З аналізу письмових доказів, наданих до позовної заяви не вбачається, що на момент складання заповіту від 08.09.2022 спадкодавець ОСОБА_7 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати. Тому просить в позові відмовити.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Призначено підготовче судове засідання на 23.09.2023.

11.12.2023 від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 10.01.2024 у справі витребовувались медичні документи ОСОБА_7 у КНП «Стебницька міська лікарні» ДМР, КНП «Дрогобицька міська поліклініка» ДМР та КНП «Трускавецька міська лікарня».

25.01.2024 від приватного нотаріуса надійшла копія спадкової справи після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

31.01.2024 від КНП «Трускавецька міська лікарня» надійшла відповідь що медичні документи ОСОБА_7 відсутні.

05.02.2024 від КНП «Дрогобицька міська поліклініка» ДМР надійшла відповідь що медичні документи ОСОБА_7 відсутні.

Ухвалою від 28.03.2024 витребувано у приватного нотаріуса Кобак О.В. завірену копію нотаріальної справи про посвідчення заповіту, та витребувано у Дрогобицького відділу ГУ ДМС у Львівській області відомості щодо отримання ОСОБА_7 паспорта громадянина України.

На виконання ухвали 30.04.2024 надійшли матеріали щодо отримання ОСОБА_7 паспорта громадянина України.

На виконання ухвали 08.05.2024 надійшла копія справи про посвідчення заповіту ОСОБА_7 .

Ухвалою від 23.09.2024 закрито підготовче провадження та призначення справи до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка вимоги підтримала, пояснила, що вона є донькою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя, будучи в свідомості мати заповіла їй будинок. До 2019 року мати проживала разом з нею в Києві, тому залишила свій паспорт та інші документи у неї. В 2020 році матір привезли в м.Стебник , де вона проживала разом з братом ОСОБА_10 , який за нею доглядав. Коли в 2021 році брат помер, матір переїхала до брата ОСОБА_8 , де і проживала. Вже тоді мати не впізнавала її, не розуміла що відбувається. Вважає, що заповіт складено обманним шляхом, оскільки завжди мати казала, що будинок залишиться їй. Крім цього, заповіт підписували незнайомі люди, а не материні подруги. З 2020 року у матері були розлади психіки. Після початку війни, позивач разом з сім`єю переїхала у м.Стебник, і вже тоді мати її не впізнавала.

Представник позивачки позовні вимоги підтримала, вказала, що заповіт складений поза вільним волевиявленням ОСОБА_11 , оскільки внаслідок вікових змін у неї розвинулась душевна хвороба, яка впливала на можливість усвідомлювати значення її дій. Крім цього, суду не надано доказів того, що під час складання заповіту були підстави вважати, що ОСОБА_12 погано бачила, а тому замість неї підписали заповіт інші особи.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, просила в такому відмовити. Пояснила, що жодних доказів того, що заповіт складений особою, яка не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, суду не надано.

Третя особа-приватний нотаріус Кобак О.В. в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, пояснила, що до неї звернулась ОСОБА_7 з приводу посвідчення заповіту. Спочатку приходила разом з сином, якого просила вийти під час прийому. Під час цього уточнила всі деталі посвідчення заповіту. Вказала, що погано бачить і не може сама підписати тексту, тому уточнила що для цього потрібно. Також нотаріус пояснила, що під час консультації давала спадкодавиці ручку і папір і вона пробувала писати текст, який потрібно було написати на заповіті, однак та не змогла. Після роз`яснення всіх деталей пішли. Через деякий час був виклик її додому для посвідчення заповіту. До хати її привіз син ОСОБА_7 . Візуально жодних фізичних чи психічних вад у останньої вона не побачила. Забрала документи, паспорти всіх (і свідків теж) і поїхала готувати проект заповіту, бо тоді були відсутні свідки. Через деякий час всі приїхали в офіс , де було посвідчено заповіт.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачко ОСОБА_14 з дитинства, оскільки була її сусідкою у м.Стебник. Знає, що до 2020 року ОСОБА_15 , мати позивачки, проживала з нею в Києві, а потім її привезли в ОСОБА_16 . Позивачка неодноразово приїжджала. Свідок часто приходила до них додому і бачила, що ОСОБА_15 не могла самостійно пересуватись, лише з паличкою, деколи її не впізнавала . Після того як брат позивачки ОСОБА_8 забрав мати додому, неодноразово чула від його дружини про поганий стан здоров`я ОСОБА_17 , хоча особисто її не бачила і з нею не спілкувалась.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що є онуком ОСОБА_7 . В той час, коли бабуся проживала в Києві з його матір`ю, вона висловила бажання заповісти свій будинок його матері, що і здобила. В 2020 році бабуся переїхала до м. ОСОБА_16 , до проживала з дядьком ОСОБА_10 , а після смерті того, переїхала до дядька ОСОБА_8 . Знає, що дядько ОСОБА_8 неодноразово телефонував його матері зі скаргами, що бабуся вже нічого не розуміє. При зустрічах з бабусею вона не впізнавала його, не розуміла хто є хто, не могла самостійно далеко ходити. У вересні 2022 року бабусю особисто не бачив і з нею не спілкувався.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 була її тіткою. На похороні її сина ОСОБА_10 вона не розуміла , що відбувається, була неадекватна. Після похорону вона переїхала проживати до сина ОСОБА_8 . Знає, що ОСОБА_15 мала провали в пам`яті, не впізнавала хто є хто. У вересні 2022 року її особисто не бачила і з нею не спілкувалася.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що чоловіком позивачки. Вважає, що заповіт підроблений, тому що востаннє коли він бачив ОСОБА_7 вона не розуміла що відбувається, не могла формулювати свої думки, незрозуміло було про що вона говорить. В 2021 році на похороні її сина ОСОБА_10 її стан був дуже поганим. Після цього його теща залишилась проживати у сина ОСОБА_8 , який неодноразово нарікав, що мати себе погано почуває, не розуміє, що робить, навіть встановили камери щоб бачити що вона робить.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою ОСОБА_22 , матір`ю якого є ОСОБА_15 . В 2022 році ОСОБА_15 прийшла до неї, пояснила, що хотіла б скласти заповіт на внучку, і попросила паспорт і щоб та посвідчила цей заповіт у нотаріуса. Після обіду пішли до нотаріуса. Разом з нею була п. ОСОБА_23 , яка є також сусідкою, та ОСОБА_24 . ОСОБА_25 ОСОБА_26 жила на дев`ятому поверсі, а свідок живе на п`ятому.

Свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні пояснила, що проживає по АДРЕСА_2 , на дев`ятому поверсі, в одному блоці з сином покійної ОСОБА_17 . Зранку 8 вересня 2022 року в двері постукала пані ОСОБА_26 і попросила її паспорт, пояснивши, що хоче скласти заповіт. Після обіду цього ж дня на таксі поїхали до нотаріуса, де посвідчили заповіт.Дійсно пані ОСОБА_26 ходила з паличкою, однак гуляла біля під`їзду. Вона погано бачила, тому попросила допомоги у складанні заповіту. Вони добре спілкувались, так як жили по сусідству, часто приходили в гості разом з дітьми. Зазначила, що позивачку там ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_28 в судовому засіданні показала, що у вересні 2022 року ОСОБА_12 , з якою вона була знайома давно, ще з часів коли проживали по сусідству у бараках, попросила її бути свідком при посвідченні заповіту. ОСОБА_26 проживала по сусідству у тому ж будинку по АДРЕСА_2 на дев`ятому поверсі, а свідок на першому. ОСОБА_26 часто гуляла з сином ОСОБА_8 в дворі, пересувалась з паличкою з підтримкою сина. В цей раз вона звернулась до неї з проханням бути присутньою при складанні заповіту, оскільки хотіла заповісти майно внучці, але погано бачить, попросила паспорт. Ввечері ОСОБА_26 подзвонила і попросила наступного дня після обіду прийти до нотаріуса. Наступного дня свідок відпросилась з роботи і прийшла до приватного нотаріуса ОСОБА_29 . Там вже були присутні ОСОБА_26 , ОСОБА_30 і ОСОБА_24 , які теж проживають в їх будинку. Як вони туди дістались не знає. Нотаріус прочитала заповіт вголос, потім кожен зі свідків зачитутвав вголос заповіт і підписував. Після підписання заповіту повернулась на роботу. ОСОБА_26 часто зустрічала у дворі, вона ніколи не виявляла проявів психічної хвороби, була в адекватному стані.

Свідок ОСОБА_31 в судовому засіданні пояснила, що є подругою позивачки, знала її батьків, часто гостювала у них. Позивачка доглядала батьків, робила ремонт в будинку і мати склала не неї заповіт. ОСОБА_32 до смерті проживав з матір`ю та доглядав її, а після його смерті вона переїхала до брата ОСОБА_8 , оскільки позивачка не могла її забрати до себе. Вона була присутні коли пані ОСОБА_26 передавала своїй доньці документи . Вже на похороні брата позивачки ОСОБА_10 її мати нікого не впізнавала. ОСОБА_25 ОСОБА_26 до дня смерті бачила два рази. Один раз в дворі , коли вона сиділа на лавці і нікого не впізнавала. Іншого разу в вересні 2022 року син ОСОБА_8 вів її до машини, казав, що мати хоче провідати сусідів. Спілкуватись з нею було важко, вона не впізнавала людей, не розуміла хто є хто.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її та в нотаріуса присутності цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочину за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Відповідно до статті 1247 ЦК Українизаповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, згідно якої, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. При цьому, підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусомабо посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним , якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням)заповіту.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;

2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);

3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 була матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина, відтак позивачка звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, так як за життя мати склала на неї заповіт, в якому заповідала все належне їй майно їй, як дочці.

нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Кобак Оксана Володимирівна, яка відкрила спадкову справу після смерті матері надала письмову відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки її мати ОСОБА_7 за три місяці до смерті 08.09.2022 склала заповіт на ім`я іншого спадкоємця.

Відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_7 все своє майно мати заповіла ОСОБА_2 , яка 29.06.2023 отримала свідоцтво про право на спадщину (інформаційна довідка № 3459 і 6809).

В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що її мати склала заповіт у стані, коли вона не розуміла значення своїх дій, оскільки мала ознаки психічної хвороби, а останні роки свого життя її стан суттєво погіршився, вона не впізнавала близьких родичів, мала пробіли в пам`яті та свідомості, з огляду на що вона могла скласти заповіт перебуваючи саме у такому стані та не пам`ятати про це.

У матеріалах наявний заповіт ОСОБА_7 , яким вона все майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, заповідала свіїй внучці ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений 08.09.2022 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Кобак О.В.

Такий заповіт посвідчений у приміщенні приватного нотаріуса, куди ОСОБА_7 приїхала разом з ОСОБА_28 , свідками ОСОБА_21 та ОСОБА_33 .

У заповіті вказано: «У зв`язку з моїм станом здоров`я я не можу особисто прочитати та підписати текст заповіту , на моє прохання та в моїй присутності даний заповіт посвідчується у присутності двох свідків, які зачитують текст даного заповіту , а також на моє прохання і за моїм дорученням , текст заповіту, згідно ст.207 ЦК України , підписано гр. ОСОБА_28 ..» «Заповіт посвідчено в присутності свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_34 ». Свідки письмово написали , що зачитали цей заповіт вголос заповідачу та підписала його. Вони не є спадкоємцями за заповітом, членом сім`ї та близьким родичем спідкоємця за заповітом.»

«У зв`язку з тим, що ОСОБА_7 через поганий зір не може особисто прочитати уголос та підписати текст заповіту, за його дорученням, у його та моїй, нотаріуса, присутності текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними ним свідками: ОСОБА_21 та ОСОБА_27 , та підписаний ОСОБА_28 . Особи заповідача та свідків встановлено, їх дієздатеість перевірено.»

З пояснень сторін вбачається, що оспорюваний заповіт посвідчено приватним нотаріусом у присутності заповідача, однак у зв`язку із хворобою останньої та неможливістю самостійно прочитати та підписати такий, заповіт було прочитано й підписано свідками.

За змістом пунктів 3-8 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогоНаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), передбачено, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі.

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус у голос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Усе вище наведене підтверджується показами приватного нотаріуса Кобак О.В. та свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_35 та ОСОБА_28 , які були допитані в судовому засіданні та підтвердили, що заповідачка була присутні при підписанні заповіту, їй його було зачитано вголос неодноразово, вона розуміла його суть, поводила себе адекватно і не проявляла ознак душевної хвороби.

Про розуміння своїх дій та про вільне волевиявлення ОСОБА_7 свідчить і факт звернення її з заявою про видачу паспорта у зв`язку з його втратою та отримання такого.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.7постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Клопотання про призначення судової психіатричної експертизи позивачка та її представник не заявляли.

В підтвердження вимог позивачка та її представник покликались на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_31 про те, що ОСОБА_12 забувалась, не розуміла хто є хто, не впізнавала їх. Разом з тим вказані свідчення суд не може покладати в основу висновків про те, що особа не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки вказані особи не є фахівцями в галузі медицини, в період укладення заповіту спадкодавця не бачили та з нею не спілкувались, також не були присутні при підписанні заповіту.

Жодних медичних документів, які б підтверджували такий факт суду не надано.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам та аналізуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд виходить з відсутності сукупності обставин, які відповідно до вимог ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним.

Отже, суд дійшов висновку про те, що волевиявлення заповідача ОСОБА_7 спрямоване на передачу майна саме ОСОБА_2 , було вільним та відповідало її волі, а тому робить висновок що вимоги про визнання недійсним спірного заповіту є не обґрунтованими, спірний заповіт оформлений та посвідчений у встановленому законом порядку. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання заповіту (8 вересня 2022 року) ОСОБА_7 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними або вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі під впливом насильства, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що у позові відмовляється, судовий збір з відповідачки не стягується.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст.1216,1217,1223,1224, 1258,1262 ЦК України, суд

ухвалив:

в позові відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 10.07.2025.

Суддя: Нагірна О.Б.