Провадження № 2/202/1166/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про стягнення невиплаченої заробітної плати,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року позивач в особі свого представника адвоката Кофанова А.В. звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 363 578,83 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 30.12.2023 року був прийнятий на роботу до ТОВ «Технополіс-1» на посаду керуючого магазином департаменту роздрібної торгівлі та продажів, про що наявний запис у трудовій книжці.

Відповідач виплачував заробітну плату не в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість із заробітної плати.

10.05.2024 його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

При звільненні відповідач не здійснив з ним повного розрахунку.

За цих підстав позивач просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату в розмірі 363 578,83 грн.

Ухвалою суду від 07 листопада 2024 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Під час підготовчого провадження від представника відповідача ТОВ «Технополіс-1» Вітинської В.В. надійшов відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, становить 116 218,01 грн., що підтверджується розрахунковими листами.

Водночас вважає, що законних підстав для стягнення на користь позивача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку немає через відсутність вини товариства.

Звертає увагу, що в силу статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Через виникнення форс-мажорних обставин, а саме знищення товару, який був поставлений постачальниками на склад товариства, будівлю якого повністю знищено, знищення, пошкодження, втрати контролю над магазинами підприємства, припинення роботи магазинів через неможливість ведення господарської діяльності під час активних бойових дій, товариство зазнало збитків.

Товариство, яке знаходилося під дією форс-мажорних обставин, звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало сертифікат №3000-24-2258 від 10.12.2024, що підтверджує обставин непереборної сили (форс-мажору) та є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань.

У сертифікаті № 3000-24-2258 від 10.12.2024 визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 12 березня 2022 року, що охоплює період дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін.

Отже, з 12 березня 2022 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ТОВ «Технополіс-1» об`єктивно з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно з законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача.

Через загальнодоступний ресурс для працівників «MyEldoLife» роботодавець повідомив працівників про обставини непереборної сили, що зумовлюють затримку розрахунку, в тому числі, при звільненні.

Позивач протягом строків, визначених ст. 233 КЗпП України, не звертався з заявою про вирішення трудового спору, зокрема про виплату всіх сум, що належать при звільненні.

Таким чином позивачем був пропущений строк для звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку.

Отже, відповідач просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Здійснити розподіл судових витрат відповідно до законодавства.

До закінчення підготовчого провадження представником позивача адвокатом Кофановим А.В. була подана заява про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ТОВ «Технополіс-1» на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі 116 218,01 грн.

Ухвалою суду від 03 березня 2025 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі.

Крім того, просив стягнути з ТОВ «Технополіс-1» на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу, зазначивши, що відповідно до положень абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази щодо розміру судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення.

В свою чергу, представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Суд, з`ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав:

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Технополіс-1».

Так, згідно з записом у трудовій книжці 30.12.2023 позивача було прийнято на посаду керуючого магазином департаменту роздрібної торгівлі та продажів ТОВ «Технополіс-1».

Наказом № 01/09/05/001 від 09.05.2024 позивача було звільнено 10 травня 2024 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При звільненні відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку.

Згідно з копіями розрахункових листів заборгованість по заробітній платі перед позивачем на кінець травня 2024 року склала 116 218,01 грн., у тому числі компенсація за невикористані дні відпустки 10 016,34 грн.

При вирішенні між сторонами спору суд виходить із того, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Частиною першою статті 83 КЗпП України, частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» також передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У цій справі предметом позову (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) є стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 116 218,01 грн., що включає в тому числі компенсацію за невикористану відпустку.

Відповідач не надав доказів проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні та у своєму відзиві на позов фактично визнав наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 116 218,01 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач надав копію сертифіката № 3000-24-2258, виданого 10 грудня 2024 року Київською торгово-промисловою палатою, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), внаслідок яких відповідач був позбавлений можливості виконати свої зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.

Водночас суд вважає, що вказані обставини не звільняють відповідача від обов`язку виплати позивачу сум заробітної плати, які були нарахована за час трудових відносин, у тому числі компенсації за невикористану відпустку.

Суд звертає увагу, що в статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність.

Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд бере до уваги, що згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, працівник має право звернутися до суду з вимогою про виплату всіх сум, що належать при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Відповідач не надав доказів письмового повідомлення позивача про нараховані та виплачені йому суми при звільненні.

Навпаки згідно з матеріалами справи саме позивач через свого представника звертався 28.08.2024 до ТОВ «Технополіс» з вимогою надати довідку-розрахунок заборгованості по заробітній платі на момент звільнення ОСОБА_1 , відповідь на яку не надано.

Отже, суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати, в тому числі компенсації за невикористану відпустку, в загальному розмірі 116218,01 грн.

Таким чином, позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити, стягнувши з ТОВ «Технополіс-1» на його користь заборгованість у загальному розмірі 116 218,01 грн.

Враховуючи, що представником позивача у його заяві було зазначено про подання доказів понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, відповідно до частини 8 статті 141, пункту 5 частини 7 статті 265 ЦПК України суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце перебування: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» (місцезнаходження: 08130, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Велика Кільцева, буд. 4, ) про стягнення невиплаченої заробітної плати задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в загальному розмірі 116 218 (сто шістнадцять тисяч двісті вісімнадцять) грн. 01 коп.

Встановити позивачу строк для подання доказів щодо розміру понесених судових витрат відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України протягом п`яти днів з дня ухвалення цього рішення.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 09 годину 15 хвилин 18 серпня 2025 року.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 15 липня 2025 року.

Суддя Наталія Марченко