ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року

м. Харків

справа № 953/4051/23

провадження № 22-ц/818/459/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Таскомбанк»,

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 липня 2024 року в складі судді Муратової С.О.

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Таскомбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», про захист прав споживача шляхом зобов`язання припинити нарахування заборгованості та пені за договором про споживчий кредит.

Позовна заява мотивована тим, що йому на умовах кредитного договору надано суму грошових коштів у розмірі 112 812,03 грн, про що між ним та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» укладено кредитний договір № від 12 травня 2020 року. У паспорті кредиту № 4695004, який є невід`ємною частиною кредитного договору № від 12 травня 2020 року, визначений графік та граничний термін внесення грошових коштів, відповідно до якого граничний термін внесення суми є: 12.05.2020; 15.07.2020; 15.09.2020; 16.11.2020; 15.01.2021; 15.03.2021; 15.04.2021; 17.05.2021; 15.06.2021; 15.07.2021; 16.08.2021; 15.09.2021; 15.10.2021; 15.11.2021; 15.12.2021; 17.01.2022; 15.02.2022; 15.03.2022; 15.04.2022; 16.05.2022; 15.06.2022; 15.07.2022; 15.08.2022; 15.09.2022; 17.10.2022; 15.11.2022; 15.12.2022; 16.01.2023; 15.02.2023; 15.03.2023; 18.04.2023; 15.05.2023.

Останній платіж для повернення коштів ним здійснено 15 лютого 2022 року.

Вказав, що ним внесено грошову суму за користування кредитом згідно графіку платежів, які встановив кредитодавець, що підтверджує належне виконання свого зобов`язання, таким чином він повернув кредитні кошти у повному обсязі.

Зазначив, що йому стало відомо про те, що між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладено договір факторингу №171221 від 17 грудня 2021 року, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених у даному договорі, фактор зобов`язується передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язаний відступити факторові права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, визначених цим договором. Однак, він не отримував від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» листа в якому би містилося повідомлення про відступлення клієнтом прав вимоги, але предметом даного позову є не порушення процедури повідомлення позичальника, а нарахування штрафних санкцій за грошові кошти, які ним було внесено у строки визначені у паспорті.

Посилався на те, відповідно до відповіді від 11 травня 2023 року заборгованість по тілу кредиту станом на 03 травня 2023 року становить 3484,22 грн. З долученої відповідачем виписки по особовому рахунку за період з 12 травня 2020 року по 03 травня 2023 року вбачається, що ним вже виконано свої зобов`язання по сплаті заборгованості по кредитному договору за № від 12 травня 2020 року, тобто ним виплачені кошти, які повинні бути виплачені. Однак у справі № 953/7789/22 за його позовом до банку, останній вказував, що заборгованість за кредитним договором станом на 15 лютого 2023 року становить 40 972,74 грн. Таким чином, відповідач не може визначитися із сумою заборгованості по кредитному договору № від 12 травня 2020 року.

Зазначив, що у зв`язку з карантинними обмеженнями, а також у зв`язку із введенням з 24 лютого 2022 року воєнного стану, нарахування кредитодавцем неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, не можливе в силу закону.

Просив визнати припиненими правовідносини між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Таскомбанк», що виникли на підставі кредитного договору № від 12 травня 2020 року, у зв`язку з їх виконанням у повному обсязі; зобов`язати Акціонерне товариство «Таскомбанк» припинити дії по нарахуванню процентів, пені та штрафів, які проводяться на підставі кредитного договору № від 12 травня 2020 року та скасувати вже нараховану заборгованість станом на час прийняття рішення по справі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано та не надано оцінку щодо відсутності в нього заборгованості за кредитним договором; відсутності повідомлення третьої особи про відступлення прав вимоги та взаємодію з новим кредитором з боржником; відповідач не може визначитися із сумою заборгованості по кредитному договору; Зазначив, що судом першої інстанції не було враховано заборону нараховувати кредитодавцем неустойки та інших платежів.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка є непогашеною, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 травня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № , згідно якого останній отримав кредит на суму 112 812,03 грн, строком на 36 місяців та зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах, передбачених в паспорті кредиту №4695004, який є невід?ємною частиною цього договору (а.с.17).

Згідно з пунктом 6 паспорту кредиту № 46950042 від 12 травня 2020 року, ОСОБА_1 встановлено порядок повернення кредиту: кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів): (граничний термін) 12.05.2020; 15.06.2020; 15.07.2020; 17.08.2020; 15.09.2020; 15.10.2020; 16.11.2020; 15.12.2020; 15.01.2021; 15.02.2021; 15.03.2021; 15.04.2021; 17.05.2021; 15.06.2021; 15.07.2021; 16.08.2021; 15.09.2021; 15.10.2021; 15.11.2021; 15.12.2021; 17.01.2022; 15.02.2022; 15.03.2022; 15.04.2022; 16.05.2022; 15.06.2022; 15.07.2022; 15.08.2022; 15.09.2022; 17.10.2022; 15.11.2022; 15.12.2022; 16.01.2023; 15.02.2023; 15.03.2023; 18.04.2023; 15.05.2023, в розмірі 7123,73 грн.

Пунктом 7 паспорту кредиту передбачено наслідки прострочення виконання та/або не виконання зобов`язань за кредитним договором: пеня подвійно облікова ставка НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, але не більше 15% від суми прострочення платежу, - за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів; штраф у разі прострочення позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник за кожний календарний місяць, протягом якого було допущене таке прострочення, сплачує штраф.

Вказані кредитний договір № та паспорт кредиту № 46950042 від 12 травня 2020 року підписані власноруч ОСОБА_1 (а.с.18-19).

Відповідно до договору факторингу № 171221 від 17 грудня 2021 року, ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» уклали цей договір, згідно якого в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, АТ «Таскомбанк» зобов`язується передати (сплатити) ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» суму фінансування, а ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» зобов`язується відступити АТ «Таскомбанк» права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, визначених цим договором. Перелік позичальників, підстави виникнення права вимоги до позичальників, сума боргу на дату відступлення прав вимоги та інші дані зазначаються в Реєстрі прав вимог, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною цього Договору та підписується одночасно з ним (а.с.21-26).

Згідно з витягом з Реєстру прав вимоги до договору факторингу № 171221 від 17 грудня 2021 року, до вказаного реєстру включений кредитний договір № від 12 травня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 , загальна сума боргу 58 360,65 грн (а.с.20).

Відповідно до повідомлення АТ «Таскомбанк» № 2365/47.7-БТ від 11 травня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 по тілу кредиту за кредитним договором № від 12 травня 2020 року, станом на 03 травня 2023 року, становить 3484,22 грн. Штрафних санкцій у вигляді пені, неустойки немає. Не нараховуються згідно чинного законодавства. Також надано виписку по рахунку ОСОБА_1 за період з 12 травня 2020 року по 03 травня 2023 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 перераховано кошти на погашення заборгованості за кредитним договором № від 12 травня 2020 року, а саме: 17 січня 2022 року - 7150,00 грн; 18 січня 2022 року - 7097,46 грн; 10 лютого 2022 року 27 123,73 грн; 15 лютого 2022 року 47 123,73 грн; 16 лютого 2022 року 11 778,00 грн; 15 березня 2022 року 11 778,00 грн (а.с.14-16).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 12 травня 2020 року, станом на 23 липня 2023 року загальна заборгованість ОСОБА_1 складає 51 242,72 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту 3484,22 грн; заборгованості по відсоткам 535,38 грн; заборгованості по комісії 47 223,12 грн (а.с.77).

Також ОСОБА_1 надав копію квитанції №0С82-206Е-Н8Е0-314-Е від 15 січня 2022 року про сплату ним 7150,00 грн, одержувач КМ, призначення платежу відсутнє (а.с.27).

З наданої копії відзиву АТ «Таскомбанк» у справі № 953/7789/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про зобов`язання вчинити певні дії, банк зазначав, що станом на 15 лютого 2023 року загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № від 12 травня 2020 року становить 40 972,74 грн (а.с.29-34).

За відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 травня 2023 року у справі № 953/7789/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про зобов`язання вчинити певні дії, клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ткаченко Ю.О. про залишення позовної заяви без розгляду задоволено, позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду; роз`яснено ОСОБА_1 право на повторне звернення до суду після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно частини 1 статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окрему, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що усі зобов`язання за кредитним договором № від 12 травня 2020 року перед відповідачем щодо повернення коштів ним були виконані.

Натомість матеріали справи свідчать про те, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором № від 12 травня 2020 року, зокрема за тілом кредиту в розмірі 3484,22 грн.

Також, з наданого відповідачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 23 липня 2023 року загальна заборгованість ОСОБА_1 складає 51 242,72 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту 3484,22 грн; заборгованості по відсоткам 535,38 грн; заборгованості по комісії 47 223,12 грн.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Надану ОСОБА_1 копію квитанції №0С82-206Е-Н8Е0-314-Е від 15 січня 2022 року про сплату ним 7150,00 грн, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки з неї не вбачається ані призначення платежу, ані одержувача, також з неї не вбачається що ці кошти були сплачені саме на виконання умов кредитного договору № від 12 травня 2020 року.

Таким чином, належних та допустимих доказів погашення ОСОБА_1 заборгованості в повному обсязі під час розгляду справи останній не надав, а отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання припиненими правовідносини між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Таскомбанк», що виникли на підставі кредитного договору № від 12 травня 2020 року, у зв`язку з їх виконанням у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача припинити дії по нарахуванню заборгованості, які проводяться на підставі кредитного договору № від 12 травня 2020 року та скасування нарахованої заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового прав та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки. Так, критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Нарахування позивачу відсотків та комісії є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

Результат аналізу статей 12, 89 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що у разі виникнення спору між сторонами суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку відсотків, пені, штрафних санкцій тощо та здійснити оцінку доказів, на яких такі дії ґрунтуються.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вищевказані вимоги позивача є неефективним способом захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелюють негативні наслідки порушення права позивача, тому у задоволенні таких було обґрунтовано відмовлено судами попередніх інстанцій.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Схожий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 264/6418/19 (провадження № 61-2938св21), від 01 червня 2023 року у справі № 591/7571/21 (провадження № 61-12852св22), від 29 січня 2020 року у справі № 669/534/15-ц (провадження № 61-32757св18).

Також колегія суддів зазначає, що дійсно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2» (зі змінами) на території України з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19.12.2020 до 30.04.2023 установлений карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 N 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.05.2020 N 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 N 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

У той же час, у відповідності до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб введено воєнний стан, який, Указами Президента України, продовжувався по теперішній час.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено пунктами 18 і 19.

Відповідно до п. 18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що законодавець звільнив позичальника за кредитним договором від відповідальності визначеної статтею 625 цього Кодексу, тобто від зобов`язання сплачувати кредитору суму боргу за кредитним договором з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, позичальник за кредитним договором не звільнявся від сплати відсотків за користування кредитом в період дії карантину та воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

При цьому, з наданого відповідачем розрахунку заборгованості вбачається, що останнім не проводилось нарахування ані пені, ані штрафів, ані інші платежі в порядку ст.625 ЦК України, які підлягають перерахунку.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він не отримував від ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» листа, в якому би містилося повідомлення про відступлення клієнтом прав вимоги, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом, в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 635/198/17 (провадження № 61-7378св18) вказано, що «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним».

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 ,- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина