КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд в складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ТОВ "Кей-Колект" звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , згідно з яким просило: стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ "Кей-Колект" заборгованість у розмірі 227913,23 грн., з яких: сума трьох процентів річних у розмірі 53029,25 грн. та сума нарахованих інфляційних втрат у розмірі 174883,98 грн., а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 11.05.2006 між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 30000 доларів США на строк до 11.05.2016 зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 13,00 % річних, а позичальник зобов`язується належним чином використовувати і повернути кредит та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

В забезпечення виконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором було прийнято поруку - ОСОБА_2 .

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору та виникненням заборгованості АТ "УкрСиббанк" звернулося до суду щодо примусового стягнення заборгованості.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2009 по цивільній справі № 2-6009/09 було задоволено позов АКІБ "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору №0 від 11.05.2006 у розмірі 360642 грн. 38 коп. та судових витрат у розмірі 1730 грн. Вказане рішення набрало законної сили 26.10.2009.

12.12.2011 між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" було укладено договір факторингу, в результаті чого ПАТ "УкрСиббанк" відступило ТОВ "Кей-Колект" право вимоги за договором кредиту № 0 від 11.05.2006, тобто відбулася заміна кредитора у зобов`язанні.

11.02.2015 ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області замінено сторону виконавчого провадження по цивільній справі № 2-6009/2009 за позовом АКІБ "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору № 0 від 11.05.2006 у розмірі 360642 грн. 38 коп. та судових витрат у розмірі 1730 грн. 00 коп. із стягувача АКІБ "УкрСиббанк" на ТОВ "Кей-Колект".

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що рішення суду відповідачами не виконано, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 (включно) у загальному розмірі 227913,23 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.04.2025 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 91-95).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки та проігноровано Довідку-розрахунок залишку заборгованості за договором №0 від 11.05.2006 станом на 03.12.2024.

При цьому, вказує на неврахування судом першої інстанції того, що відповідачами не надано свого розрахунку чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості (а.с. 97-101).

26.06.2025 до суду надійшов відзив представника відповідачки на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника відповідачки надійшла заява про відкладення справи, а також відзив на апеляційну скаргу. При цьому, до заяви про відкладення розгляду справи не було додано доказів на підтвердження поважності причин неявки представника у судове засідання. Інші учасники справи про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також подання відзиву представником відповідача, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.05.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надає позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 30 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором, на строк до 11.05.2016 року (а.с. 15-26).

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2009 по справі № 2-6009/2009, розірвано кредитний договір 0, укладений 11.05.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь АКІБ «Укрсиббанк» заборгованість по кредитному договору № 0 від 11.05.2006 в сумі 360 642 грн 38 коп. та судових витрат в сумі 1730 грн (а.с. 27-30).

На виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 24.09.2009 у справі №2-6009/ 2009, було видано виконавчі листи та дане рішення суду з 02.08.2016 року перебувало на виконанні (а.с. 64) і було завершено.

Ухвалою від 11.02.2015 замінено сторону виконавчого провадження по цивільній справі № 2-6009/2009 за позовом АКІБ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору № 0, із АКІБ «УкрСиббанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (а.с. 31-32).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до відповідачів про стягнення заборгованості на підставі статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання є недоведеними належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати із деліктного зобов`язання та рішення суду.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі за № 127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Разом з тим, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Звернувшись до суду із вказаним позовом з посиланнями на частину 2 статті 625 ЦК України, позивач посилався на те, що у зв`язку з набуттям права вимоги до відповідачів, він має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за невиконання судового рішення за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

На підтвердження своїх вимог позивачем було надано: розрахунки суми 3% річних та інфляційних витрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року; копію договору про споживче кредитування № 0, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 ; копію заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2009; копію ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.02.2015; копії виконавчих листів; довідку-розрахунок залишку заборгованості.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, наданими позивачем доказами не доведено факт невиконання відповідачами заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2009 станом на день пред`явлення до суду даного позову.

Натомість, встановивши, що на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 24.09.2009 у справі №2-6009/ 2009 було видано виконавчі листи та дане рішення суду з 02.08.2016 року перебувало на виконанні і було завершено, а довідка ДВС із вказаного виконавчого провадження про залишок заборгованості у матеріалах справи відсутня, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що сума заборгованості відповідачів не відома, підстави завершення виконавчого провадження не відомі, так само й невідомо, яку суму боргу було відступлено позивачу під час укладення договору факторингу від 12.12.2011, копію якого до матеріалів справи додано не було.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права апеляційним судом відхиляються, оскільки вони нічим не підтверджені, фактично зводяться до незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачами не було спростовано належними та допустимими доказами наявність заборгованості, апеляційний суд сприймає критично, оскільки така позиція позивача суперечить нормам ст. 12, 81 ЦПК України, а також «стандарту доказування» як такому.

«Стандарт доказування» використовується для позначення рівня ймовірності, до якого обставина повинна бути підтверджена доказами, щоб вважатись дійсною. Нині у системі вітчизняного права існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» або «перевага доказів» та «поза розумним сумнівом». На безпідставність застосування стандарту доведеності «поза розумним сумнівом» під час вирішення цивільних справ вказує постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року у справі № 668/9918/13-ц. Тому, саме стандарт «баланс імовірностей» має застосовуватися під час вирішення цивільної справи. Це означає, що суд повинен вирішити, чи являється ймовірність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен довести ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову.

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що стандарт доказування позивачем не виконано, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог позивача.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 18 липня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова