Справа № 473/320/25
Провадження №2/471/188/25
Номер рядка звіту 40
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року с-ще Братське

Братський районний суд Миколаївської області

у складі:

головуючого судді - Гукової І.Б.,

за участю секретаря - Прокопчук Н.Г

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-ще Братське цивільну справу № 473/320/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ "Діджи Фінанс" звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 20360 грн., судові витрати понесені при сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійно правову допомогу у розмірі 6000 грн..

В судове засідання представник позивача не з`явився, до суду надіслав заяву про розгляд справи без участі представника.

01.04.2025 року під час судового засідання відповідач, позовні вимоги не визнав, з підстав того, що кредитні кошти було списано з його рахунку шахраями, в зв`язку з чим, ним було подано заяву до поліції та порушено кримінальну справу.

02.05.2025 року відповідач надав до суду відзив у якому зазначив, що не укладав жодного кредитного договору з позивачем, не подавав жодної заявки на кредит, не підписував жодних документів, а також не отримував грошових коштів чи іншим чином не користувався послугами позивача. У зв`язку з цим вважає, що кредитний договір було укладено без його відома, можливо за підробленими документами або з використанням його персональних даних третіми особами. Позивач не надав належних доказів, що саме він уклав кредитний договір, отримав кошти та порушив умови погашення. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, визнати кредитний договір, укладений без його участі, таким що не породжує для нього жодних правових наслідків, зобов`язати позивача виключити його персональні дані з усіх реєстрів боржників та направити відповідну інформацію до Бюро кредитних історій та стягнути з позивача судові витрати.

06.05.2025 року представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив, зазначивши, що матеріали справи містять належні докази укладення правочину в електронній формі між відповідачем та ТОВ "МІЛОАН" та підтвердження перерахування ТОВ "МІЛОАН" кредитних коштів відповідачу на умовах визначених договором про споживчий кредит №3123745 від 14.05.2021 р., у зв`язку з цим просять відмовити у повному обсязі вимоги відповідача у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

14.05.2021 року 14.05.2021р. за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в Особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» , ОСОБА_1 подав Заявку на отримання кредиту № 3123745. Дана заява знаходиться у власному кабінеті Відповідача на офіційному веб-сайті Товариства.

Таким чином, Відповідач уклав Договір про споживчий кредит № 3123745 від 14.05.2021 р. з ТОВ «МІЛОАН» () та на підставі платіжного доручення Відповідачу були перераховані кредитні кошти на Картковий рахунок в сумі 8000 грн.

Відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України в частині виконання договірних відносин - ст.526 та ст.527 Цивільного кодексу України, внаслідок чого, керуючись нормами ст.ст. 530, 1082, 1084 ЦК України, 10.08.2021р. згідно умов Договору відступлення прав вимоги №06Т, ТОВ «МІЛОАН» () відступлено право вимоги за Кредитним Договором № 3123745 від 14.05.2021р. на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» (), а відповідно ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуто права вимоги до Відповідача.

Згідно Договору відступлення права вимоги сума боргу перед Новим кредитором (ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 20 360,00 грн., із яких:

- заборгованість за тілом кредиту становить 8000 грн.;

- заборгованість за відсотками становить 10 760,00 грн.;

- заборгованість за комісійними винагородами становить 1600 грн.;

- заборгованість за пенею становить 0 грн.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний, як це передбачено ч. 1 ст. 527 ЦК України, виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Змістом ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Порядок укладення електронного договору передбачено нормою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» а саме електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 2 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок , зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відповідач не виконав зобов`язань, узятих на себе за кредитним договором.

Посилання відповідача на те, що ним не укладався кредитний договір, а кошти було списано шахраями, повністю спростовується матеріалами справи.

Так, матеріали справи містять докази укладення саме відповідачем кредитного договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем (арк..с.25-31), зарахування коштів на картковий рахунок відповідача (арк..с.32).

Також, судом було досліджено матеріали кримінального провадження № 0000117 внесеного до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Так, згідно протоколу допиту потерпілого ОСОБА_1 від 10.06.2021 року , 14.05.2021 року близько 16.40 год. йому зателефонували з приводу роботи в Інтернеті, пов`язану з крипто валютою, на що він погодився. Після чого невідома особа підключила його до мобільного оператора та попросила сфотографувати та надіслати їй фото паспорту та ідентифікаційного коду, що він і зробив. Згодом його було пере направлено до особистого кабінету № 872193312, номер якого він повідомив оператору. Також він надав невідомій особі номер своєї банківської карти, після чого, з його карти було списано кредитні кошти.

Відповідно до пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Частиною 12 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що електронний платіжний засіб, що використовується в платіжній системі, має відповідати вимогам щодо захисту інформації, передбаченим правилами платіжної системи, з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до частини 20 цієї статті, користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно пункту 138 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 № 164 (далі Положення № 164) Емітент зобов`язаний:

1) забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна іншим сторонам, крім користувача (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення);

2) зберігати інформацію, надану користувачем для здійснення контактів із ним, протягом строку дії договору;

3) забезпечити користувачу можливість безоплатно в будь-який час повідомити емітента про втрату платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації та не допускати будь-якого використання платіжного інструменту після отримання такого повідомлення;

4) забезпечити користувачу можливість у будь-який час повідомити емітента про потребу розблокування або заміни (перевипуску) платіжного інструменту;

5) повідомляти користувача про виконання операцій з використанням платіжного інструменту;

6) реєструвати та протягом строку, передбаченого нормативно-правовими актами Національного банку, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування емітентом користувача та користувачем емітента, надавати користувачу таку інформацію за його письмовим зверненням. Емітент зобов`язаний зазначити дату і час одержання повідомлення користувача про втрату платіжного інструменту під час реєстрації повідомлення.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 всупереч вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про платіжні послуги», Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів повідомив дані своєї банківської карти та надав свої особисті документи стороннім особам, тому, з огляду на вищевикладене, відповідачем не доведено факту незаконного списання коштів з його рахунку.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Позивач просить стягнути з відповідача понесені ним та документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат,пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч.8. ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи,покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Так, представником позивача суду надано договір №42649746 про надання правової допомоги від 01 листопада 2024 року, додаткову угоду №3123745 до Договору №42649746 про надання правової допомоги від 30.11.2024 року, акт №3123745 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (а.с.9,22-24, 31).

У відповідності з ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн., та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Діджи Фінанс" заборгованість за кредитним договором №3123745 від 14.05.2021 року в розмірі 20360 (двадцять тисяч триста шістдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Діджи Фінанс" витрати понесені зі сплати судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Діджи Фінанс" витрати на правову допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс", адреса: вул. Симона Петлюри, 21/1, м. Бровари, Київська область, .

Відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів до Миколаївського апеляційного суду в порядку, передбаченому ст.. 354 ЦПК України.

Суддя Гукова І.Б.