ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м.Суми

Справа №704/395/24

Номер провадження 22-ц/816/980/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1

на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 18 листопада 2024 року

у складі судді Данік Я.І., ухвалене у м. Путивль, повне рішення складено 22 листопада 2024 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в ході шахрайських дій менеджерів фінансової організації «Trust Macquarie Capital» у період з грудня 2020 року по січень 2021 року з його згоди, шляхом віддаленого доступу з його банківського рахунку було здійснено перерахування коштів, як він вважав, на його «торговий рахунок». Крім того, маючи намір внести кошти для оплати за відкриття банківської скриньки у міжнародному банку «Barclay's», 29 грудня 2020 року менеджером «Trust Macquarie Capital» в черговий раз, з його дозволу, шляхом обману було здійснено переказ коштів 14250 грн на рахунок ФОП ОСОБА_2 , відповідача у справі.

ФОП ОСОБА_2 виступав як надавач послуг, а він, як споживач, тому вважає, що між ними склались правовідносини, які мали ознаки правочину з надання послуг. Цей правочин мав дефектний характер та зі сторони ФОП ОСОБА_2 був здійснений з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідач не мав ані наміру, ані можливості надавати будь-які послуги, тому просив стягнути з відповідача 14250 грн коштів, які він перерахував на банківській рахунок відповідача, 6753 грн 10 коп. інфляційний витрат і 1355 грн 12 коп. 3% річних, а також 7125 грн відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 18 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 22358,22 грн, а саме: 14250 грн безпідставно збережених коштів; 6753,10 грн інфляційний витрат; 1355,12 грн 3% річних.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 1211,20 грн судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову за безпідставністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, фактично змінивши спосіб захисту прав та інтересів позивача та застосував норми матеріального права, які не підлягають до застосування до спірних правовідносин.

У відзиві на цю апеляційну скаргу, ОСОБА_1 не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду змінити в частині мотивів задоволення позовної вимоги про стягнення коштів; скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 7125 грн.

В апеляційній скарзі доводить, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами договірних відносин та, що спірні правовідносини не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Вважає, що наявні всі підстави для відшкодування йому моральної шкоди у заявленому розмірі.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що переглядається справа про захист прав споживачів і ціна позову не перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до квитанції №0.0..1.1 від 29 грудня 2020 року ОСОБА_1 , позивач у справі, перерахував 14250 грн. на рахунок ФОП ОСОБА_2 , відповідача у справі (код отримувача: НОМЕР_1 , рахунок отримувача: НОМЕР_2 , надавач платіжних послуг отримувача: Сумська філія АТ КБ «Приватбанк», призначення платежу: оплата за послуги) (а.с.11).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Єськов В.О. зареєструвався як фізична особа-підприємець 26 жовтня 2020 року. Державну реєстрацію запису припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця на підставі власного рішення здійснено 26 лютого 2021 року (а.с.12-13).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до правовідносин, які виникли між сторонами, слід застосувати положення ст.1212 ЦК України. Враховуючи, що відповідач, як ФОП, жодних послуг позивачу не надав, суд вважав, що порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача 14250 грн безпідставно набутих коштів.

Проте, у повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»: виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; продавець це суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Тобто, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» і до спірних правовідносин слід застосувати положення ст.1212 ЦК України.

Під час сплати коштів на рахунок відповідача, позивач був впевнений, що він оплачує відкриття банківської скриньки у міжнародному банку «Barclay's» для подальшого виведення коштів з міжнародної фінансової компанії, тобто він мав намір отримати послуги фінансового характеру для особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідач при цьому виступав як суб`єкт господарювання (фізична особа підприємець). Кошти були сплачені на його підприємницький рахунок. В матеріалах справи є платіжна інструкція, яка засвідчує сплату позивачем коштів на користь ФОП ОСОБА_2 і є підтвердженням правочину між ним та відповідачем. Наведені обставини свідчать про наявність саме споживчих правовідносин.

Специфікою Закону України «Про захист прав споживачів» є те, що він не містить вичерпного переліку відносин, на які поширюється його дія, оскільки не можна наперед визначити всі ситуації, в яких одна сторона виступає як споживач, а інша як продавець або виконавець. Отже, положення цього закону поширюються на невизначено широке коло правовідносин, які виникають між споживачами та надавачами послуг.

Як зазначено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії. Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії і регулює відносини між споживачами та продавцями товарів і надавачами послуг, визначає механізм захисту прав споживачів, а при вирішенні спорів, що виникають між учасниками таких правовідносин, підлягає застосуванню нарівні з іншими актами цивільного законодавства України, що регулюють ті самі питання (постанова від 07.11.2018 у справі № 439/567/16-ц, постанова від 20.03.2019 у справі № 554/8999/15-ц).

Враховуючи наведене, споживчі правовідносини можуть виникати між споживачем та суб`єктом господарювання на будь-якому етапі, в тому числі на етапі виникнення наміру замовлення послуг. Такі обставини, як, наприклад, відсутність договору між споживачем та надавачем послуг, або відсутність самого факту надання послуг, не мають принципового значення в аспекті кваліфікації правовідносин як споживчих.

Правовою підставою заявленої вимоги про стягнення коштів було застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У тексті цього Закону нерідко використовується термін «договір», але водночас цей закон системно оперує поняттям «правочин» (ст.ст. 12, 13, 19 Закону). Зокрема, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює положення про недійсність саме правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької практики. З цього випливає недійсність таких правочинів навіть у тих випадках, коли вони не супроводжувались укладенням безпосереднього договору або іншої угоди. Поняття «договір» і «правочин» не є тотожними та співвідносяться як окреме та загальне, при цьому кожний договір є правочином, але не кожний правочин є договором.

Аналізуючи питання щодо поширення дії Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини, суд фактично обмежився констатацією відсутності договірних відносин, інтерпретував договірні відносини як обов`язкову складову споживчих відносин, без якої вони існувати не можуть. Проте, такі висновки суду є помилковими.

Висновок суду про застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України не враховує фактичних обставин справи, реального змісту правовідносин та суб`єктного складу сторін. Суд першої інстанції помилково ототожнив безпідставність одержання майна як одну із фактичних обставин спірних правовідносин і кондикцію як самостійну та окрему підставу позовних вимог. Суд не звернув увагу на те, що предметом регулювання інституту кондикційних зобов`язань (ст. 1212 ЦК України) є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 607/5422/16-ц), натомість, як зазначалося вище, правовою підставою позовної вимоги про стягнення коштів було застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики, тобто в обґрунтуванні позовних вимог позивач посилався на спеціальні норми цивільного права.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідач жодних послуг позивачу, як ФОП, не надав, а відтак порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача 14250 грн як застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики, 6753,10 грн інфляційних витрат, 1355,12 грн 3% річних, що разом складає 22358 грн 22 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не довів наявності підстав для стягнення з нього цих коштів є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок дій відповідача йому було завдано душевних страждань та погіршився стан здоров`я.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді позивач не надав доказів, які б підтвердили факт заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, вину відповідача в її заподіянні. Тому, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 необхідно стягнути в дохід держави 1211 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1816 грн 80 коп. за апеляційний перегляд справи.

Понесені ОСОБА_2 в апеляційному суді витрати зі сплати судового збору компенсації не підлягають, оскільки вимоги його апеляційної скарги фактично не задоволені, рішення по суті спору ухвалено на користь позивача.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ч. 13 ст.7, ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України,

у х в а л и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 18 листопада 2024 року скасувати і ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 22358 грн 22 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 1211 грн 20 коп. судового збору в дохід держави за розгляд справи в суді першої інстанції та 1816 грн 80 коп. за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов