Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Провадження № 2-з/357/50/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Сомок О. А. розглянувши заяву представника позивачів ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені яких діє адвокат Задерей Олександр Віталійович звернулись до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із цивільним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору дарування, витребування частки квартири з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Одночасно з поданням позовної заяви представник позивачів подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам відчуження в будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 була набута батьком позивачів ОСОБА_6 у період шлюбу з дружиною ОСОБА_4 у спільну сумісну власність подружжя на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. 03 грудня 2021 року за реєстровим №1119. Право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4 . Вказаний договір укладено за згодою ОСОБА_6 .

Представником позивача шляхом доступу до електронної реєстраційної справи було виявлено копію договору дарування спірної квартири, укладеного між дружиною спадкодавця ОСОБА_4 з її дочкою від попереднього шлюбу ОСОБА_5 . Однак, 1/2 частки цієї квартири входить до спадкової маси та підлягає спадкуванню після смерті батька позивачів. Враховуючи, що відчуження спірної квартири відбулося безоплатно, на користь близького родича, є всі підстави вважати, що квартира була відчужена з метою виключення майна зі спадкової маси та приховування його від інших спадкоємців.

Оскільки, ОСОБА_4 не мала права розпоряджатися спірною квартирою, яка була об`єктом спільної сумісної власності, про що їй було достеменно відомо, частка квартири підлягає спадкуванню позивачами, а тому представник позивачів вважає, що є всі підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_5 вчиняти будь-які правочини чи будь-яким чином розпоряджатися спірним майном. Не вжиття заходів може суттєво ускладнити виконання рішення суду, адже майно може бути продано добросовісним набувачам, що не лише ускладнить витребування майна для позивачів, а може призвести до суттєвих майнових втрат третіх осіб.

Суддя, розглянувши заяву представника позивачів ОСОБА_1 про забезпечення позову, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Згідно з п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.

Отже, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Верховного суду від 12 січня 2022 року у справі №568/525/21).

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

Так, предметом позову, з яким до суду звернулись позивачі є визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , витребування з чужого незаконного володіння спірного майна та визнання права власності за позивачами.

Відповідно до договору дарування від 03.12.2024 року власницею квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 .

Отже, зі змісту позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір щодо укладеного договору дарування зазначеної квартири, оскільки позивачі вважають 1/2 частку спірної квартири спадковим майном, яке підлягає спадкуванню після смерті батька позивачів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Суд вважає, що спосіб забезпечення позову, про застосування якого просить представник позивачів, є співмірним, оскільки забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам відчуження в будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1 , жодним чином не позбавляє власника права володіння цією квартирою та ніяким чином не впливає на будь-чиє право користування вказаним майном. Також, вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження на квартиру, з метою недопущення перереєстрації прав на це майно та зміни його титульного володільця під час судового розгляду справи, жодним чином не створює відповідачу ОСОБА_5 перешкоди у користуванні цією квартирою.

Суд також вважає переконливими доводи представника позивачів про те, що метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову, оскільки у разі відчуження квартири відповідачем ОСОБА_5 третім особам, вирішення зазначеного спору щодо визнання договору дарування недійсним буде ускладнено та потягне за собою виникнення нових судових спорів.

Аналогічний правовий висновок Верховного суду викладений у постанові від 16.08.2022 у справі № 640/35685/21.

Тому, враховуючи, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно існує спір щодо вказаного нерухомого майна і невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Встановлено, що заявлений позивачами такий вид заходів забезпечення позову, як заборона відчуження квартири, передбачений нормами чинного законодавства, відповідає предмету позову, співмірний із заявленими вимогами та є доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної цивільної справи.

Натомість, невжиття такого заходу забезпечення позову, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивачів.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому, суддя вважає, що забезпечення позову у вказаний спосіб не завдасть шкоди сторонам, оскільки майно залишається у повному володінні та користуванні власника такого майна, та у разі відмови у позові заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, суддя дійшов висновку, що вимоги представника позивачів ОСОБА_1 про забезпечення позову є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні судового рішення.

Як передбачено ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Ухвала суду про забезпечення позову згідно з ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, яке відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання всіма державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову є обов`язковою до виконання всіма суб`єктами, кому вона адресована та кого вона стосується і повинна бути виконана цими суб`єктами самостійно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 149-153, 353-354 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И В :

Заяву представника позивачів ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Вжити заходи по забезпеченню позову, шляхом заборони ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам відчуження в будь-який спосіб квартири АДРЕСА_1 .

Ухвала суду про забезпечення позову виконується негайно з дня її постановлення в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Направити примірник ухвали про забезпечення позову заявнику та всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову для негайного виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя О. А. Сомок