КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8550/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2025року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Халупки Сергія В`ячеславовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року у складі судді Панченко О.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя - автомобіль марки Ford Mondeo, днз НОМЕР_1 й виділити у власність ОСОБА_1 транспортний засіб та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 1/2 частини транспортного засобу, у сумі 145 075 грн. Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що з 02 червня 2007 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням суду від 27 лютого 2023 року, й відповідно до договору купівлі-продажу від 05 серпня 2021 року ними придбано транспортний засіб марки Ford Mondeo, днз НОМЕР_1 , право власності на який оформлено на відповідача.

Реєстраційні дії здійснювалися в СЦ МВС 8044. Оскільки, автомобіль є неподільною річчю, спільне користування автомобілем внаслідок розірвання шлюбу є неможливим, частки сторін на цей автомобіль є рівними, та враховуючи те, що автомобіль більше року перебуває в одноосібному користуванні відповідача, то вказаний автомобіль підлягає поділу між сторонами шляхом виділення його у власність відповідача та стягнення з останнього на користь позивачки грошової компенсації за належну їй 1/2 частину автомобіля.

Відповідно до довідки ФО-П ОСОБА_3 від 03 вересня 2024 року середня ринкова вартість аналогічного автомобіля становить 290 150 грн.

Таким чином, розмір грошової компенсації, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивачки за 1/2 частину автомобіля становить 145 075 грн (290 150 грн/ 2 = 145 075 грн).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Халупко С.В. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення районного суду в частині стягнення з грошової компенсації за частину транспортного засобу марки Ford Mondeo, днз НОМЕР_2 в сумі 145 075 грн та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини транспортного засобу у сумі 90 000 грн. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що покладений у основу рішення долучений до справи висновок експерта сформований на припущеннях без належного обґрунтування установленої вартості спірного авто.

Вважає, що проведення оціночної вартості майна з порушенням встановлених вимог закону є першочерговою підставою для визнання такої оцінки недійсною.

Суд першої інстанції не врахував, те що усе майно набуте під час шлюбу не є спільною сумісною власністю, проведення оцінки майна було здійснено з порушенням, не враховано також той факт, що у сторін є діти.

В судовому засіданні адвокат Халупко С.В. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, адвокат Гудзера Т.С. в інтересах ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів заслухавши доповідь-судді, пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі, з огляду на наступне.

Як убачається зі справи, 02 червня 2007 року позивачка та відповідач уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2023 року розірвано (а.с. 5-6).

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу сторонами 05 серпня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбано транспортний засіб марки Ford Mondeo, днз НОМЕР_1 (а.с. 76-77 ) та того ж дня здійснено реєстрацію автомобіля за відповідачем (а.с. 9).

Відповідно до проведеної ФОП ОСОБА_3 оцінки автотранспорту від 03 вересня 2024 року середня ринкова вартість аналогічного автомобіля марки Ford Mondeo становить 290 150 грн (а.с. 10-12).

Ухвалюючи рішення, районний суд виходив з того, що оскільки автомобіль , який придбано у період перебування сторін у шлюбі, є неподільною річчю, його вартість відповідно до оцінки склала 290 150 грн, з яких 1/2 частка становить 145 075 грн, що й підлягає стягненню з відповідача у якості грошової компенсації.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Убачається, що спірний автомобіль було придбано відповідачем та оформлено на своє ім`я під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .

У справі відсутні докази на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Відповідно до долученої до справи оцінки автотранспорту від 03 вересня 2024 року середня ринкова вартість аналогічного автомобіля марки Ford Mondeo становить 290 150 грн, з яких частина складає 145 075 грн.

Отже враховуючи, що ОСОБА_1 фактично володіє спірним транспортним засобом одноособово, спільне користування є неможливим, то колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав щодо виділення транспортного засобу відповідачу та стягнення з нього на користь іншого подружжя грошової компенсації вартості 1/2 його частини, що становить 145 075 грн.

Такі висновки суду є законними й обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль не є спільною сумісною власністю, колегія суддів оцінює критично, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин відповідачем суду не надано. Не містять матеріали справи й доказів, що спірний транспортний засіб придбано за особисті кошти відповідача.

Убачається, що відповідач не погоджується з результати оцінки автомобіля та вважає, що вона була здійснена з порушеннями.

Проте відповідачем не спростовано установлену висновком спеціаліста середню ринкову вартість спірного транспортного засобу, а посилання в апеляційній скарзі на необхідність стягнення з відповідача грошову компенсацію половини його вартості в сумі 90 000 грн нічим не підкріплені.

На спростування долученого позивачкою до справи висновку щодо оцінки середньої ринкової вартості спірного транспортного засобу ОСОБА_1 будь-яких доказів не подав. Маючи у володінні спільне рухоме майно, в установленому порядку його оцінку самостійно не провів.

Під час апеляційного провадження справи будь-яких клопотань, пов`язаних з призначенням по справі відповідної експертизи, стороною відповідача заявлено не було.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачка надала суду належні, достатні та допустимі письмові докази щодо середньоринкової вартості спірного транспортного засобу, які суд в силу норм ЦПК України не міг не прийняти, оцінивши їх.

Водночас згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України саме відповідач, якщо він не погоджується з оцінкою автомобіля, наданою позивачкою, мав доводити протилежне (подати інші докази, просити про проведення відповідної експертизи тощо), однак свій обов`язок щодо доказування не виконав, доказів на підтвердження того, що ринкова вартість майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого, є меншою ніж визначено у довідці від 03 вересня 2024 року не надав.

Інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Халупки Сергія В`ячеславовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 рокузалишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 липня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: