Головуючий суддя
в суді І інстанції Потапенко А.В.
Єдиний унікальний № 374/165/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року Ржищівський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Потапенка А.В.,

за участі:

секретаря - Маламан Я.О.,

позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (не з`явились),

представника позивачів - ОСОБА_3 (не з`явилась),

представника відповідача - (не з`явився),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Ржищівської міської територіальної громади в особі Ржищівської міської ради Київської області про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла вказана вище позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивачі мотивували позовні вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 листопада 1996 року Ржищівським комбінатом комунальних підприємств Київської області на підставі розпорядження керівника органу приватизації від 20.11.1996 № 81, зареєстрованого Ржищівським БТІ у реєстровій книзі №14. р. № 3059, позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який також був співвласником даної квартири, належну йому 1/3 частку цього майна успадкувала його дочка, ОСОБА_2 . Таким чином, у власності Позивача 1, ОСОБА_1 перебуває 1/3 частка спірної квартири, а у власності Позивача 2, ОСОБА_2 - 2/3 частки цієї житлової нерухомості. Разом з тим, за своїми технічними характеристиками даний об`єкт нерухомого майна є житловим будинком садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Проте, коли позивачі звернулися до Ржищівської міської ради з клопотанням про зміну статусу нерухомого майна з квартири на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, то отримали по суті звернення відмову з посиланням на те, що вирішення такого питання не належить до повноважень органів місцевого самоврядування, а врегульовується даний спір лише в судовому порядку. Крім того, рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно від 05.05.2025 позивачам відмовлено у проведенні реєстраційних дій відносно даного об`єкта житлової нерухомості у зв`язку з наявністю суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, в якому зокрема зазначено: «Свідоцтво про право власності від 22.11.1996, видане Ржищівським бюро технічної інвентаризації, в якому йде посилання на квартиру, технічний паспорт видано на житловий будинок. Подані документи не дають змогу визначити тип об`єкта». Додатковим підтвердженням факту, що даний об`єкт нерухомості повинен підпадати під визначення "житловий будинок" є земельна ділянка під кадастровим номером :69:026:0003 площею 0,087 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться під цим будинком, приватизована відповідно до вимог ст. 40 Земельного кодексу України. У зв`язку із допущеною помилкою в назві даного житлового об`єкта позивачі не можуть володіти та розпоряджатися у повній мірі своєю власністю. Виправити цю помилку в досудовому порядку неможливо, оскільки КП "ККП м. Ржищева" не є правонаступниками Ржищівського комбінату комунальних підприємств Київської області.

За таких обставин, єдиним способом захисту майнових прав позивачів щодо усунення розбіжностей у визначенні типу спірного об`єкта нерухомого майна є звернення до суду з даним позовом. Оскільки визнанню права власності на будівлю передує скасування права власності на спірну квартиру, то відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду, вираженої у її постанові від 19 травня 2020 року у .праві № 916/1608/18, правильним способом захисту порушеного права, за таких обставин, буде подання позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Відповідачем у такому позові слід зазначати власника земельної ділянки, на якій спірна будівля чи споруда розташована.

У позовній заяві позивачі просили визнати за ОСОБА_1 1/3 частки права спільної часткової власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , 1996 року побудови, загальною площею 231,7 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м., що були набуті шляхом приватизації; ввизнати за ОСОБА_2 2/3 частки права спільної часткової власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , 1996 року побудови, загальною площею 231,7 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м., що були набуті шляхом приватизації та прийняття спадщини.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

У судове засідання позивачі та представник позивачів не з`явились, подавши клопотання про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи без участі представника за наявними матеріалами справи, щодо вирішення спору покладається на розсуд суду. Копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками представник відповідача отримав 16.05.2025, відзив на позов у встановлений судом строк не подавав.

Враховуючи викладене вище, суд вирішив розглядати справу без участі сторін відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.11.1996 встановлено, що квартира, розташована в АДРЕСА_2 , належить на праві спільної власності: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 (а.с.9, 10).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис про смерть № 120 від 01.12.2017 (а.с.11).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.06.2018, ОСОБА_2 є спадкоємцем майна після смерті батька ОСОБА_4 . Спадщина складається з 1/3 частки у праві власності на квартиру під АДРЕСА_1 (а.с.12). Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13).

Згідно документів технічного паспорта на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 (а.с.14-17), висновком про технічний стан нерухомого майна № 2 від 28.03.2025 підтверджено, що тип об`єкта нерухомості в АДРЕСА_2 , - житловий будинок.

Згідно з рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно від 05.05.2025 позивачам відмовлено у проведенні реєстраційних дій відносно даного об`єкта житлової нерухомості у зв`язку з наявністю суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (а.с.20).

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку, серії КВ № 094034 від 28.11.2003, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0870 га, за адресою: АДРЕСА_2 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку (а.с.21).

Норми права, застосовані судом.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз.12 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ч.ч 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

За змістом п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таку ж правову позицію містить постанова Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 465/7960/18-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Крім того, необхідно зазначити, що Законом України № 1952 такого способу захисту порушених речових прав як внесення змін до будь-яких розділів Державного реєстру речових прав закон не передбачає.

Відповідно до приписів ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як зазначено в пункті 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього Закону ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Оцінка судом аргументів сторін, доказів.

Дослідивши подані докази, судом встановлено, що в правовстановлюючих документах щодо нерухомого майна, що за адресою: АДРЕСА_2 , існує розбіжність у визначенні типу об`єкта нерухомого майна, а саме: фактично це будинок садибного типу, про що підтверджено висновком про технічний стан нерухомого майна (а.с. 17), та на що вказує Державний акт про право власності на земельну ділянку за вказаною вище адресою, а саме: щодо цільового призначення використання земельної ділянки, - для будівництва і обслуговування жилого будинку (а.с.21), а також план меж земельної ділянки (а.с.21 зворот), на якому зображено кадастровий план земельної ділянки з місцем розташування нерухомого майна, за вказаною вище адресою.

Через наявні розбіжності позивачі не можуть скористатись своїм правом щодо розпорядження майном.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо відшкодування судового збору суд виходив з такого.

Відповідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадку, коли у справі про визнання права власності відповідачем виступає орган місцевого самоврядування, який є відповідачем в силу закону та не заперечує проти задоволення позовних вимог, за відсутності будь-якої правової норми, яка врегульовує це питання іншим способом, ніж зазначено у ЦПК України, застосовуються різні підходи у питаннях сплати судового збору, суперечить принципу рівності, який є одним з основних засад цивільного судочинства (пункт 2 частини третьої статті 2 ЦПК України). Така ж правова позиція міститься у постанові Київського апеляційного суду від 18.04.2024 у справі № 359/4126/23.

Позивачі понесли витрати зі сплати судового збору у розмірі 15 412 грн 52 коп., що підтверджується квитанцією від 12.05.2025№ KDK2-DAL8-33KE (а.с.1). Отже, в порядку ст. 141 ЦПК України, витрати на відшкодування судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів у розмірі 15 412 грн 52 коп.

В порядку, передбаченому ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Керуючись ст.ст. 4, 15, 321, 328, 392 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 81, 82, 128, 247, 258, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Ржищівської міської територіальної громади в особі Ржищівської міської ради Київської області про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 1/3 частки права спільної часткової власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , 1996 року побудови, загальною площею 231,7 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м., що були набуті шляхом приватизації.

Визнати за ОСОБА_2 2/3 частки права спільної часткової власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , 1996 року побудови, загальною площею 231,7 кв.м., житловою площею 52,6 кв.м., що були набуті шляхом приватизації та прийняття спадщини.

Стягнути з Ржищівської міської територіальної громади в особі Ржищівської міської ради Київської області на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати на відшкодування судового збору у розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повні найменування сторін:

- ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .;

- ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ;

- Ржищівська міська рада Київської області, , юридична адреса: Київська область, Обухівський район, вул. Соборна, 22.

Повне рішення складено 11 липня 2025 року.

Суддя А.В. Потапенко