Провадження 2/522/1141/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

02 липня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного правочину

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного правочину.

В обґрунтування позову зазначає, що 20 травня 2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за №452.

04.08.2021 року ОСОБА_3 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області (в подальшому справу було передано за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси) з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни про визнання недійсним правочинів.

05.11.2021 року ОСОБА_4 звернулась до суду як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни.

21.12.2021 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_4 померла. ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_3 помер.

15.07.2022 року на виконання Ухвали Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2022 року по справі №496/3485/21 від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ковальової Катерини Іллівни до канцелярії суду надійшли копії матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі змісту якої вбачається, що з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся ОСОБА_2 , який є спадкоємцем за заповітом.

Крім того, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ковальова Катерина Іллівна повідомив про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 не заводилась, що підтверджується інформаційною довідкою №59447995 від 12.07.2022 року. Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , який на 12.07.2022 року фактично прийняв спадщину, оскільки проживав разом з нею на час її смерті є ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2022 року у справі №496/3485/21 було залучено до участі у справі в якості позивача правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року по справі №496/3485/21 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та витребування майна задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 травня 2019 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований за №452; витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 квартиру, яка розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,6 кв.м.; визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 04 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за №549; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0858 га, кадастровий номер земельної ділянки: :06:001:0330, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за №552.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02.05.2023 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05.06.2024 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року у справі №496/3485/21 у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 , про визнання незаконними договорів купівлі-продажу садового будиночку і земельної ділянки, стягнення із ОСОБА_6 судового збору скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири від 20 травня 2019 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за №452 визнано недійсним та витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,6 кв.м.

У постанові Верховного Суду від 05.06.2024 року по справі №496/3485/21 встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (спадкодавці) помилились щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після його укладення між сторонами.

Разом з тим, відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу квартири, «продаж здійснено за 816 860 гривень, які продавці одержали від покупця повністю до підписання цього договору».

У зв`язку з тим, що судовими рішенням по справі №496/3485/21 визнано договір купівлі-продажу квартири Шарових недійсним, враховуючи те, що на думку позивача, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі N 916/667/18 за правовою позицією якої «підписання продавцями договору, свідчить про проведення з ними розрахунку в повному обсязі і відсутність з їхнього боку будь-яких претензій фінансового характеру», позивачем було подано позовну заяву до правонаступника ОСОБА_7 про застосування наслідків недійсного правочину з вимогою про повернення грошових коштів отриманих на виконання договору у розмірі 816?860 грн.

Ухвалою суду від 16.12.2024 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідачем по справі отримано Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2024 року та позовну заяву з додатками 10.02.2025 р.

У судовому засіданні 11.02.2025 р. представником позивача заявлено клопотання про перехід у загальне позовне провадження, яке було підтримано з боку відповідача.

Протокольною ухвалою оголошено про перехід до загального провадження та призначено підготовче засідання у справі з одночасним оголошенням перерви до наступного судового засідання на 01.04.2025 р. об 11 годині 45 хв.

19.02.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

В обґрунтування відзиву відповідач зазначив про відсутність будь-яких доказів з боку позивача, що підтверджують факт передачі/отримання сімейством Шарових або правонаступником останніх - ОСОБА_2 коштів за договором купівлі-продажу, який судом було кваліфіковано як договір довічного утримання; позивачем цілеспрямовано прихована належна кваліфікація договірних правовідносин, що виникли у преюдиційній справі, подана з використанням процесуально-правових механізмів як засобу, направленого на набуття майна однією особою за рахунок іншої без достатньої правової підстави; за фактом вчинення шахрайських дій ОСОБА_1 відносно подружжя ОСОБА_8 відкрито кримінальне провадження; використання позивачем «права на зло», направленого на набуття майна однією особою за рахунок іншої без достатньої правової підстави. При цьому, договір купівлі-продажу, який було укладено під впливом помилки сам по собі нівелює положення п. 2 вказаного договору за наслідком того, що подружжя ОСОБА_8 до моменту звернення за професійною правничою допомогою вважали про укладення між останніми та ОСОБА_1 договору довічного утримання, відповідно до якого їх мало бути забезпечено довічним та регулярним доглядом, про що у свою чергу, неодноразово було наголошено судами у справі №496/3485/21.

Крім того, відповідачем долучено до відзиву витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, за фактом звернення відповідача з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

До суду 25.08.2022 надійшла відповідь на відзив від представника позивача, згідно якої зазначає, що ОСОБА_2 є правонаступником ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , що було встановлено у справі №496/3485/21 та за наслідком визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, майно було витребувано на його користь, саме тому на ОСОБА_2 покладається обов`язок щодо повернення грошових коштів переданих на підставі договору визнаного судом недійсним. Таким чином, доводи викладені у відзиві на позовну заяву вважає не спростованими.

28.03.2025 року від представника позивача надійшла заява про виклик свідка.

31.03.2025 року від відповідача надійшла заява про визнання обов`язковою явки в судове засідання позивача ОСОБА_1 для дачі особистих пояснень по справі ОСОБА_10 , який був присутній під час укладення спірного договору.

У судовому засіданні, що відбулось 01.04.2025 року задоволено заяву представника позивача щодо виклику свідка ОСОБА_10 .

Ухвалою суду від 01.04.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні, що відбулось 07.05.2025 року допитано свідка ОСОБА_10 , який не зміг надати чіткої відповіді на питання, чи були передані та чи отримували ОСОБА_3 та ОСОБА_4 гроші за договором купівлі-продажу нерухомого майна, а також, приблизну кількість та походження цих грошей. Крім того, свідком зазначено, що родину ОСОБА_8 бачив уперше, вказав, що його покликав син позивача ОСОБА_11 для підписання договору замість ОСОБА_3

25.06.2025 року від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких останній стверджує про відсутність підстав для застосування реституції за наслідком недійсності правочину, визнаного таким у справі №496/3485/21, відсутність належних доказів з боку позивача, що підтверджують факт передачі/отримання сімейством ОСОБА_8 або правонаступником останніх ОСОБА_2 коштів за договором купівлі-продажу нерухомого майна. Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.02.2025 по справі № 922/3921/21.

У наданих письмових поясненнях відповідачем зокрема зазначено, що він неодноразово пояснював у преюдиційній справі, що в осіб, правонаступником яких виступив подалі ОСОБА_2 було відсутнє інше житло, окрім спірної квартири, наголошував, що не відбулася фактична передача спірної квартири за оспорюваним договором купівлі-продажу продавцем покупцю, оскільки вказані особи продовжували проживати у спірній квартирі з моменту реєстрації та сплачувати всі рахунки на оплату комунальних платежів. До того ж ОСОБА_3 , як ОСОБА_4 та правонаступник прав останніх ОСОБА_2 не отримували жодних грошових коштів за вказаним договором.

Суд першої інстанції в наведеній справі констатував, що «посилання відповідача ( ОСОБА_1 ) на те, що договір купівлі-продажу було укладено з умовою, що після продажу майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишають за собою право користуватися ним довічно, не приймається судом до уваги, оскільки таке положення відсутнє в оспорюваному договорі, а сторона відповідача не надала жодних доказів, які б підтвердили цей факт».

Суд у вказаній справі також наголосив на істотну умову договору купівлі-продажу, а саме ціна договору. Відповідачем наголошувалось на п. 2 вказаного договору, «продаж здійснено за 816860 (вісімсот шістнадцять тисяч вісімсот шістдесят) гривень, які продавці одержали від покупця повністю до підписання цього договору. Розрахунок проведений сторонами згідно вимог діючого договору».

При цьому, доказів здійснення розрахунків за даним договором, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України безпосередньо з боку позивача (відповідачів у справі №496/3485/21) надано не було.

Судами всіх трьох інстанцій у справі №496/3485/21 було встановлено, що за відсутністю належних доказів неможливо встановити дійсність того, чи отримували ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти за договором купівлі-продажу квартири.

Також відповідачем зазначено, що у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначалось, що суди всіх трьох інстанцій констатували намір позивача та третьої особи укласти договір довічного утримання, який за своїм змістом є договором, за яким майно переходить у власність набувача (зобов`язальної сторони щодо утримання відчужувачів), при цьому виключаючи право розпоряджатися таким майном набувачем за життя відчужувача, на відмінну від договору купівлі-продажу нерухомого майна, істотною умовою якого є «ціна» та набуття стороною правочину з моменту нотаріального посвідчення усю «цивільну тріаду» (право користування, володіння та розпорядження) одночасно.

В тім, ані суд апеляційної інстанції, ані суд касаційної інстанції не змінювали мотивувальної частини рішення суду першої інстанції по справі №496/3485/21, тобто фактично суди всіх трьох інстанцій визнали преюдиційним фактом те, що доказів здійснення розрахунків за даним договором, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, сторонами суду надано не було, зокрема відсутні докази, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали грошові кошти за договором купівлі-продажу квартири.

Таким чином, відповідач вважав, що позовна заява ОСОБА_1 є такою, що перекручує фактичні обставини справи, позивачем цілеспрямовано прихована належна кваліфікація договірних правовідносин, що виникли у преюдиційній справі, подана останнім з використанням процесуально-правових механізмів як засобу, направленого на набуття майна однією особою за рахунок іншої без достатньої правової підстави.

25.06.2025 р. від позивача надійшли додаткові письмові пояснення в яких зокрема було зазначено, посилаючись на п. 2 договору купівлі-продажу квартири (який судом було визнано недійсним), що «продаж здійснено за 816 860 (вісімсот шістнадцять тисяч вісімсот шістдесят) гривень, які продавці одержали від покупця повністю до підписання цього договору», у зв`язку з чим, вважав, що підписання продавцями договору, свідчить про проведення з ними розрахунку в повному обсязі і відсутність з їхнього боку будь-яких претензій фінансового характеру до ОСОБА_1 , оскільки положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

При цьому вказує на те, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Таким чином, позивач вважав, що у ОСОБА_2 як правонаступник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та особа на користь якої було витребувано майно в наслідок недійсності договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2019 року, зобов`язаний повернути ОСОБА_1 грошові кошти які були передані нею на виконання умов договору, який в подальшому визнаний недійсним, що відповідає змісту ст. 216 ЦК України та позиції викладеній в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 (п. 86) та від 20.07.2022 у справі № 923/196/

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року по справі №496/3485/21 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатоліївни про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та витребування майна задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 травня 2019 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований за №452; витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 квартиру, яка розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,6 кв.м.; визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 04 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за №549; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0858 га, кадастровий номер земельної ділянки: :06:001:0330, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за №552.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02.05.2023 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 05.06.2024 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2022 року у справі №496/3485/21 у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_2 , про визнання незаконними договорів купівлі-продажу садового будиночку і земельної ділянки, стягнення із ОСОБА_6 судового збору скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін.

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири від 20 травня 2019 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., зареєстрований в реєстрі за №452 визнано недійсним та витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,6 кв.м.

У постанові Верховного Суду від 05.06.2024 року по справі №496/3485/21 встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (спадкодавці) помилились щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після його укладення між сторонами.

Разом з тим, відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу квартири, «продаж здійснено за 816 860 гривень, які продавці одержали від покупця повністю до підписання цього договору».

З наданих показів свідка ОСОБА_10 у судовому засіданні, що відбулось 07.05.2025 року, при цьому за відсутності інших доказів, окрім наведеної судової практики з боку позивача, суд позбавлений можливості встановити чи дійсно передавались, як наслідок були отримані сімейством ОСОБА_8 грошові кошти до підписання договору купівлі-продажу.

Суд критично оцінює доводи позивача відносно того, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі N 916/667/18 за правовою позицією якої «підписання продавцями договору, свідчить про проведення з ними розрахунку в повному обсязі і відсутність з їхнього боку будь-яких претензій фінансового характеру», оскільки вказана позиція не є релевантною до цієї справи.

Оцінюючи надані суду докази також встановлено, що у рішеннях по справі №496/3485/21 судами фактично розглядалось питання щодо наявності доказів передачі коштів за спірну квартиру подружжю ОСОБА_8 та в рішеннях констатовано про відсутність доказів здійснення розрахунків за даним договором, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, зокрема такі докази не були надані позивачем й при розгляді цієї справи, а саме, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали грошові кошти за договором купівлі-продажу квартири.

Суд зауважує на тому, що застосування практики суду має здійснюватися на підставі релевантної оцінки обставин справи, за яких було ухвалено рішення, та з приділенням значної уваги їх співвіднесенню з обставинами справи, яка розглядається судом. Неприпустимим є випадки фрагментарного застосування практики ЄСПЛ, що виявляється в цитуванні та, відповідно, посиланні на правові позиції суду, які не є релевантними для конкретної судової справи.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 233/2021/19 конкретизувала власні правові висновки та правові висновки Верховного Суду України щодо критеріїв встановлення подібності правовідносин, визначивши, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними в порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом.

Якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, стосовно якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність треба також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно.

Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші додатковими.

Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин (як-от, участь банку або іншої фінансової установи у кредитних правовідносинах, що слідує зі змісту частини першої статті 1054 ЦК України) та/чи їх специфічний об`єкт (об`єктом правовідносин за кредитним договором є кошти). Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення й об`єктний критерій.

Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. Необхідно встановити подібність правовідносин (відносин), що з огляду на значення слова «подібний» не завжди означає тотожність.

Самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору. Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин.

У свою чергу, конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2024 р. по справі №904/1101/23 зазначено, що висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі N 916/667/18 є такими, що стосуються правовідносин, які не є подібними правовідносинами у справі, що переглядається, оскільки предметом позову у справі N 916/667/18 є вимоги колишнього учасника товариства до нових учасників та товариства про:

1) розірвання договору купівлі-продажу частки статутного капіталу товариства;

2) скасування рішення загальних зборів учасників товариства;

3) визнання за позивачем права власності на частку в статутному капіталі товариства.

Зміст спірних правовідносин у справі N 916/667/18 стосується застосування норми ст. 692 ЦК, відповідно до якого розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, як спосіб захисту - не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів.

У Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.02.2025 по справі № 922/3921/21 зроблено висновок, що посилання скаржниці на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі N 916/667/18 (саме на яку посилається позивач), колегія суддів вважає помилковою, оскільки зміст зазначеної постанови свідчить про те, що предметом судового розгляду у зазначеній справі була вимога про розірвання договору купівлі-продажу, в той час як у цій справі договори купівлі продажу були визнані недійсними. Тобто в цьому випадку скаржниця помилково ототожнює розірвання договору із визнанням договору недійсним, оскільки наслідки таких дій є різними для учасників відповідних правовідносин.

Крім того, суди попередніх інстанції зазначили, що спір у справі №916/667/18 стосується корпоративних правовідносин. Відтак, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі N 916/667/18 не є в повній мірі релевантними до правовідносин, які виникли у цій справі.

При цьому, сама по собі наведена позивачем практика по справі № 916/667/18 стосується купівлі-продажу частки корпоративних прав у статутному капітали господарського товариства, у свою чергу, основні тези, задіяні при розгляді вказаної справи були відносно того, що «чинним законодавством не передбачено обов`язкового укладення договору купівлі-продажу корпоративних прав виключно в нотаріальному порядку, тобто такі правочини можуть відбуватися та укладатися в простій письмові формі, тому в цьому випадку вимоги Постанови N 210 (Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою) не є обов`язковими до застосування.»

Також, у справі на яку посилається представник позивача, «третя особа у поясненнях на позов указував, що 16 березня 2015 року між ним та позивачем було укладено договір позики, за яким позивачу було надано кошти у розмірі 5 000 000 грн. повернення позики позивачкою забезпечено заставою, а саме часткою в статутному капіталі ТОВ "Інвест-курорт-1" та ТОВ "Інвест-курорт-2". Третя особа зазначила, що він звертався до Київського районного суду міста Одеси з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки від 03 червня 2016 року, в межах якого надані пояснення сторін правочину, що підтверджують факт відсутності розрахунків між сторонами».

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі N 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі N 363/1834/17).

Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі N 904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі N 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі N 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі N 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.96 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 3, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява N 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі N 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі N 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі N 469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі N 908/976/19.

Як зазначено у справі №496/3485/21 Верховний Суд зазначив, що суди правильно визнали доведеними позовні вимоги щодо недійсності договору відносно спірної квартири, оскільки доведеним є, що, укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 помилилися щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами.

Крім того, потребу у сторонньому догляді за станом здоров`я, відсутність у них іншого нерухомого майна, відсутність фактичної передачі спірної квартири покупцю свідчать, що штучно було створено умови за якими ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вважали, що підписували саме договір довічного утримання. Тому у останніх не могло виникнути як умислу та волі на отримання коштів, про які зазначено у спірному договорі, оскільки правова природа договору довічного утримання передбачає різне за змістом коло прав та обов`язків ніж зазначено у договорі купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Як вбачається із наданих позивачем, рішень судів у справі N 908/976/19, обставини, пов`язані з передачею коштів за спірним договором були в тому числі предметом розгляду вказаної справи. Так, Київський районний суд міста Одеси встановив, що стороною відповідача не надано доказів розрахунку за договорами купівлі-продажу. Такий висновок не було спростовано судом апеляційної та касаційної інстанції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

Саме стандарт доказування, поряд із внутрішнім переконанням судді, дозволяє оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суддю у своїй версії, що робить оцінку доказів об`єктивною та більш обґрунтованою.

Судові акти різних національних судових інстанцій (Верховного Суду - справи № 917/1307/18, № 916/2403/18, № 910/18036/17, № 905/2382/17), як і Європейського суду з прав людини і основоположних свобод (рішення по справі «Бендерський проти України») орієнтують судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів» (preponderance of the evidence), що притаманний саме приватно-правовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь ймовірності, але менш високий в порівнянні з кримінальною справою.

Саме за цим стандартом доказування, тягар доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять достатніх доказів оплати за договором купівлі-продажу. Позиція відповідача, щодо того, що подружжя ОСОБА_8 були переконані, що підписують договір довічного утримання, про що неодноразово зазначалося в судових рішеннях у справі №496/3485/21 у сукупності з обсягом доказів по справі робить версію відповідача обрану для захисту більш переконливою.

З огляду на вищевикладене, судом досліджено рішення судів трьох інстанцій по справі N 908/976/19, покази свідка ОСОБА_10 , доводи сторін, не вбачається обставин, які б дали можливість однозначно стверджувати про факт передачі коштів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 або їх правонаступнику ОСОБА_2 .

Оскільки моменту передання грошей судом не встановлено, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсного правочину відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 14.07.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

02.07.25