Справа № 505/605/25
№ 2/505/2022/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючої - судді Ващук О.В.,

за участі секретаря судового засідання Федорцової І.С.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Подільськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Подільська міська рада Подільського району Одеської області про скасування державної реєстрації, визначення порядку користування земельною ділянкою та виділ в натурі частини спільного домоволодіння,

встановив:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Подільська міська рада Подільського району Одеської області про скасування державної реєстрації, визначення порядку користування земельною ділянкою та виділ в натурі частини спільного домоволодіння.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що на праві спільної часткової власності їм належить частина нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у вигляді групи житлових приміщень №1 (квартири АДРЕСА_2 ) з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_1 про право власності на житло, видан виконкомом Котовської міської ради Одеської області 04 січня 1994 року, на підставі рішення виконкому №651 від 16 грудня 1993 року.

ОСОБА_3 на праві приватної власності належить частина нерухомого майна в АДРЕСА_1 у вигляді групи житлових приміщень №2 (квартири АДРЕСА_3 ) з відповідною частиною господарських будівель і споруд.

Відповідно до висновку №05-2024 судової будівельно-технічної експертизи від 15.12.2024 року об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , до складу якого входять блокований житловий будинок з прибудовами літ. А, господарські будівлі та споруди, що розташовані на окремій земельній ділянці загальною площею 771 кв.м., відповідно до чинних норм за типом класифікується як будинок садибного типу - кд 1110.3 ДК 018-2000. Об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 технічно можливо поділити на два самостійної об`єкта нерухомості, кожна з яких відповідає вимогам чинних нормативно-правових актів та Державних будівельних норм України, а саме п. 6.1.32 ДБН Б 2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», граничний розмір земельних ділянок, які надаються громадянам для нового будівництва, має становити не менше 150 кв.м. для блокованої забудови.

Площа земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 складає 349 кв.м., що відповідає вимогам п.6.1.32. Площа земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_3 складає 422 кв.м., що відповідає вимогам п.6.1.32.

Кожна з новоутворених частин забезпечена виходом(виїздом) на вулицю у відповідності до чинних будівельних норм, а саме п. 15.3.1 ДБН Б 2.2-12:2019, не менше 3,5 м. при односторонньому русі.

Позивачі вважають, що об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 підлягає поділу на два окремих об`єкти.

Крім того, позивачі зазначили, що під час реєстрації частини домоволодіння (яка рахується як квартира АДРЕСА_4 , які належать позивачам на праві спільної сумісної власності, було помилково зареєстровано тип об`єкту: квартира, форма власності: приватна.

Позивачі зазначили, що під час реєстрації вищезазначеного об`єкта нерухомості, реєстратором було невірно визначено тип об`єкту: квартира, не було взято до уваги те, що квартира АДРЕСА_2 складає частину домоволодіння у спільній частковій власності домоволодіння, квартира у встановленому порядку не була виділена, як окремий об`єкт права власності та не була поділена в натурі між співвласниками домоволодіння через укладення відповідного договору, який посвідчується в нотаріальному порядку або у судовому порядку, квартира є частиною (1/2 частки) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , крім цього реєстратором не ставилося питання щодо роз`яснення рішення Котовського міськрайснного суду від 3.12.2015 року ( справа №505/4835/15-ц).

Згідно довідки КП «Інвентаризатор» №594 від 21.12.2023 року вул. Довженко перейменована на пров. Довженко на підставі рішення Котовської міської ради №136 від 22.04.2004 року

Оскільки позивачі неодноразово зверталися до відповідача з пропозицією поділу спільного домоволодіння в натурі, в окремі об`єкти - житлові будинки з відповідними господарськими будівлями та спорудами в позасудовому порядку, шляхом посвідчення у нотаріуса відповідної заяви та відповідного договору, однак відповідач не надав своєї згоди на такий поділ, тому вони були змушені звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24 лютого 2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29 квітня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних суддів» номер 4273-ІХ від 26 лютого 2025 року, який набрав чинності 25 квітня 2025 року, змінено найменування Котовського міськрайонного суду Одеської області на Подільський міськрайонний суд Одеської області.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві.

Крім того, ОСОБА_1 пояснила, що це були відомчі квартири, які знаходяться на земельній ділянці, і яку вона хоче приватизувати, тому звернулася до суду з метою отримання окремого номеру будинку.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, просив його задовольнити, та пояснив, що коли реєстрували право власності на майно, помилково зареєстрували його як квартира.

Дослідивши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що у позивачів на праві спільної часткової власності перебуває частина нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , у вигляді групи житлових приміщень №1 (квартири АДРЕСА_2 ) з відповідною частиною господарських будівель і споруд (сарай літ. В (1/2 частина), навіс літ. Г, вбиральня літ. Л, сарай літ. О, вимощення II, ворота №4, огорожа №5, огорожа №6. Вказане право власності виникло на законних підставах та зареєстроване у встановленому законом порядку. Та обставина, що за позивачем зареєстровано право власності на житло, що має статус квартири, а не будинку, не суперечить його праву власності, оскільки, згідно з дослідженими в судовому засіданні документами право власності виникло у позивача саме на квартиру.

Державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та на підставі документів, необхідних для вчинення відповідних дій.

Державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, встановлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права.

Тобто, відносини у сфері державної реєстрації речового права , виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України", Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії"), і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена, зокрема, у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 916/641/18 та постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 927/849/17, свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином.

Свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") , напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" , зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні.

Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності", Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини , майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

За такого, позивачі не надали доказів щодо які саме документи, визначені нормами чинного законодавства, не давали підстав державному реєстратору чинити необхідні реєстраційні дії; яким чином задоволення позову у такий спосіб є ефективним засобом захисту порушеного права.

Загалом, право власності набувається особами з підстав, що не заборонені законом, в тому числі із правочинів (ст. 328 ЦКУ), якщо інше не випливає із закону, або не встановлено судом, право власності вважається набутим правомірно.

Оскільки набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні норми про «визнання права власності» (ст. 392 ЦКУ) - повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб набуто право власності на спірний об`єкт , та чи підлягає це право захисту у вказаний позивачем спосіб.

Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ст.382 Цивільного кодексу України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ст.380 Цивільного кодексу України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно- правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Відповідно до ст.381 Цивільного кодексу України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно із ст.2 ЗУ « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень-це офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 року у справі № 910/0987/18.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-5, 10, 11-13, 76-84, 141, 258-259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Подільська міська рада Подільського району Одеської області, місце знаходження: просп. Шевченко, 2, м. Подільськ, Одеська область.

Повний текс рішення складено 11 липня 2025 року.

Суддя О.В. Ващук