Справа № 161/757/25
Провадження № 2/161/1431/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Коржик Н.В.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідачки - ОСОБА_3

представника третьої особи - Андрусік О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Виконавчий комітет Луцької міської ради, як орган опіки та піклування, до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

14.01.2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що з 17.07.2010 року він з відповідачем ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилося двоє спільних дітей - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають разом із позивачем та перебувають на його утриманні. Спільне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, відсутнє взаєморозуміння та повага один до одного. Зазначає, що більше року вони проживають окремо, а шлюб фактично припинений між сторонами ще з 2023 року. За таких обставин вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим, а також суперечить його інтересам та інтересам їх спільних дітей. Сім`я фактично розпалась, в зв`язку з чим виникла необхідність в юридичному оформленні їх розлучення. Вказує, що відповідачка не бере участі у вихованні дітей, матеріальної допомоги на їх утримання не надає та не цікавиться їх життям. Просить суд розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_3 , зареєстрований 17.07.2010 року Відділом РАЦС Луцького МУЮ Волинської області, актовий запис № 621, а також визначити місце проживання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ним - їх батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.01.2025 року було відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче засідання (а.с. 20).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.02.2025 року до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача було залучено Виконавчий комітет Луцької міської ради, як орган опіки та піклування (а.с. 33).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.04.2025 року Виконавчий комітет Луцької міської ради, як орган опіки та піклування зобов`язано провести обстеження умов проживання позивача та надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дітей (а.с. 54).

14.05.2025 року третьою особою було надано суду висновок «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » № 122 від 12.05.2025 року (а.с. 62).

23.06.2025 року від відповідача ОСОБА_3 надійшла на адресу суду заява про визнання позову (а.с. 82).

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що з квітня 2024 року вони з відповідачкою проживають окремо, його дружина створила нову сім`ю, що і стало причиною їх розлучення, тому примирення він не бажає. Також, вказав, що донька жила з матір`ю, а син проживав якийсь час з чужою людиною, але з квітня 2024 року діти проживають разом із ним, та відвідують школу та садочок за місцем його проживання. На даний момент доньці ОСОБА_6 виповнилося 14 років, однак, він вважає, що її місце проживання має бути визначено в судовому порядку. На даний час відповідачка не заперечує, щоб діти проживали з ним, але визначення місця їх проживання саме з ним потрібно, що його не забрали до армії.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя, просив позов задовольнити у повному обсязі, судові витрати залишити за позивачем.

Відповідачка в судовому засіданні позов визнала, суду пояснила, що їх сім`я фактично розпалась більше двох років тому, вони з позивачем ОСОБА_1 втратили почуття любові один до одного. Вказала, що станом на квітень 2024 року їх син проживав з її кумою, якій позивачка довіряє, а донька періодично жила то з батьком, то з нею. Вона не заперечує, щою місце проживання дітей було визначено з позивачем.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача в судовому засіданні наданий суду висновок підтримала, суду пояснила, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, оскільки проживання сина разом з його батьком буде більш комфортним для нього та відповідатиме його найкращим інтересам. Про ту обставину, що малолітній ОСОБА_5 проживав певний період часу із іншою особою третій оосбі не було відомо. Також зазначила, що донька сторін - ОСОБА_4 досягла чотирнадцяти років, а відтак висновок щодо даного питання орган опіки та піклування не надавав, оскільки відповідно до чинного законодавства дитина, яка досягла 14-ти років самостійно вирішує з ким із батьків їй проживати. В даному випадку, донька ОСОБА_7 повідомила, що бажає проживати разом із батьком.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, з приводу предмету спору, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 17.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом РАЦС Луцького МУЮ Волинської області за актовим записом № 621, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

За час шлюбу в сторін народилося двоє спільних дітей - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.11) та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно зі змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Як вбачається зі змісту ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Судом встановлено, що сторони припинили шлюбно-сімейні стосунки через втрату почуття любові, взаєморозуміння та різні погляди на шлюб і сімейне життя.

На даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведеться, у кожного з них окремий бюджет, понад рік вони проживають окремо один від одного.

За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя сторін є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін , а тому шлюб підлягає розірванню.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 слідує, що останній також бажає реалізувати свої законні права та інтереси щодо визначення місця проживання дітей разом з ним.

Як встановлено судом, після припинення між сторонами подружніх відносин,а саме з квітня 2024 року, діти сторін залишилися проживати разом із своїм батьком - позивачем ОСОБА_1 .

Дана обставина відповідачем ОСОБА_9 не заперечується та визнається.

Станом на день розгляду даної справи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває у віці до 10 років, а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досягла чотирнадцяти років.

Як вбачається із Витягу з реєстру територіальної громади № 2025/000418486 від 12.01.2025 року, малолітній ОСОБА_5 з 27.02.2020 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Згідно акту про фактичне місце проживання/ не проживання громадян на території Луцької міської територіальної громади від 10.01.2025 року встановлено, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 дійсно проживають позивач ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 (а.с.13).

Факт реєстрації позивача разом із дітьми за вказаною вище адресою також підтверджується витягом із будинкової книги (а.с.15-16).

Із актів обстеження умов проживання сім`ї ОСОБА_10 від 23.04.2025 року та від 06.05.2025 року, складених комісією Служби у справах дітей Луцької міської ради, слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 діти проживають разом із батьком ОСОБА_1 . Санітарний стан житла потребує поліпшення, в будинку не прибрано, розкидані речі, на кухні - грязний посуд. Кімнати потребують ремонту. Донька ОСОБА_7 займає окрему кімнату, де є окреме спальне місце, місце для навчання, шафа для одягу. Син ОСОБА_11 займає кімнату з батьком, має олівці, телевізор та іграшки. В будинку наявна їжа, одяг, меблі. (а.с. 85-86).

Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 347-1 від 14.05.2025 року було затверджено висновок Служби у справах дітей «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 » № 122 від 12.05.2025 року (а.с. 61-62).

З вищевказаного висновку вбачається наступне:

«… ОСОБА_7 та ОСОБА_11 проживають із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 23.04.2025 року.

Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї, складеним 25.03.2025 року управлінням соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Луцької міської ради, ОСОБА_1 здатний задовольняти потреби дітей.

28.03.2025 року у службі у справах дітей відбулася спільна зустріч батьків та дітей. ОСОБА_1 повідомив, що він із дружиною вже тривалий час не проживають однією сім`єю, декілька разів намагались відновити подружні відносини, але безрезультатно. Він не створює матері перешкод у вихованні дітей. ОСОБА_3 пояснила, що має цивільного чоловіка, з яким вона проживає. Вона приїжджає до дітей в гості та постійно спілкується з ними по телефону, не заперечує щодо їх проживання із батьком.

Питання визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , врегульовано законодавством: дитина самостійно вирішує, з ким із батьків їй проживати.

На підставі викладеного, враховуючи вік та інтереси дитини, керуючись ст.ст. 160, 161 СК України, Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 ».

На переконання суду, вищевказаний висновок є всебічним, об`єктивним, обґрунтованим, а тому має бути покладений судом в основу даного рішення у якості доказу.

Однак, надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.03.2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

У ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ст. 7 СК України).

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що сторони фактично досягли згоди щодо проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з позивачем, мати дитини не ініціювала питання про визначення місця проживання разом з нею, не вживала жодних заходів щодо відібрання дитини у його батька.

Відповідачка заявлені позовні вимоги визнала, що, з урахуванням вищенаведеного, свідчить про відсутність як в минулому, так і станом на дату ухвалення даного судового рішення, спору щодо визначення місця проживання спільного з позивачем сина.

На переконання суду, позивач ОСОБА_1 у даному судовому провадженні не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10.07.2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10.12.2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) та від 15.01.2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24).

Суд також враховує, що обґрунтування позовної заяви та надані стороною позивача пояснення свідчать про спрямованість позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком на майбутнє, тобто на той можливий (ймовірний) випадок коли дійсно виникне спір щодо місця проживання дитини, а тому такий позов не може бути задоволений, адже завданням цивільного судочинства є захист тільки порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення, а чи відбудеться це у майбутньому невідомо.

А тому суд приходить до висновку, що в даній частині позовні вимоги не обґрунтовані достатніми доказами про наявність спору щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_5 .

Що стосується визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_4 , то суд виходиться з наступного.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною третьою статті 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом вище встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досягла чотирнадцяти років (а.с.11).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що неповнолітня донька ОСОБА_4 має право самостійно визначати з ким із батьків вона бажає проживати, а відтак позовну вимогу щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_4 , разом із батьком, суд вважає безпідставною, та такою, що не підлягає задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Виконавчий комітет Луцької міської ради, як орган опіки та піклування, до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей є такими, що підлягають до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Оскільки, сторона позивача в судовому засіданні просила судові витрати залишити за позивачем, суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами за наслідками розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Виконавчий комітет Луцької міської ради, як орган опіки та піклування, до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , зареєстрований 17 липня 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, за актовим записом № 621, - розірвати.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Виконавчий комітет Луцької міської ради, адреса місцезнаходження: 43025, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, .

Повний текст рішення складено 15 липня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська