Справа № 352/160/25
Провадження № 22-ц/4808/1009/25
Головуючий у 1 інстанції КУЗЬМЕНКО С. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Баркова В.М., Василишин Л.В.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 адвоката Марущака В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Єзупільської селищної ради Івано-Франківської області про визнання права власності на будинковолодіння та на земельні ділянки в порядку спадкування за законом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марущак Володимир Іванович, на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області про залишення позову без розгляду, постановлену суддею Кузьменком С.В. 30 травня 2025 року в місті Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Єзупільської селищної ради про визнання права власності на будинковолодіння та на земельні ділянки в порядку спадкування за законом та про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що право власності на будинковолодіння підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.01.2005 року. Обидва документи видані на ім`я батька позивача ОСОБА_2 . На сьогоднішній день документи на спірне будинковолодіння втрачено. Крім, того ОСОБА_2 був власником ряду земельних ділянок, правовстановлюючі документи на які також було втрачено.

Батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому спадкове майно, в тому числі на спірне будинковолодіння. Спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла його дружина ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивача. Однак у зав`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, ОСОБА_3 не оформила належним чином свої спадкові права на спірне будинковолодіння та земельні ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача також померла, після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, а позивач є єдиним спадкоємцем за законом першої черги. Інших спадкоємців за законом або заповітом на спадкове майно немає. Позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину, однак у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне майно, не може оформити свої спадкові права.

Державним нотаріусом Тисменицької державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно (будинковолодіння та земельні ділянки) через відсутність правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця. Рекомендовано у судовому порядку вирішити питання про визнання за позивачем права власності на будинковоління та земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . Крім того, позивач повинен довести родинні відносини із спадкодавцями та належність батьку позивача ОСОБА_2 спірного спадкового майна.

Так, в свідоцтві про народження позивача неправильно зазначено його прізвище, та прізвища його батьків відповідно. На даний час внести виправлення до свідоцтва про народження неможливо. Аналогічні помилки щодо батька позивача наявні в архівних документах, свідоцтві про право власності на нерухоме майно та державному акті на право власності на земельну ділянку. За таких обставин позивач змушений був звернутися до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області із заявою про встановлення юридичного факту.

Просив суд, встановити той факт, що він є сином померлого ОСОБА_2 та померлої ОСОБА_3 , факт належності померлому документів, що підтверджують право власності на спірне майно, постановити рішення згідно з яким визнати за ОСОБА_1 право власності на спірне майно: будинковолодіння, яке розташоване в селищі Єзупіль Івано-Франківського району, Івано-Франківської області, земельні ділянки: площею 0, 1500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площею 0, 0504 га для ведення особистого селянського господарства; площею 0, 0591 га для ведення селянського господарства; площею 0,2662 га для ведення селянського господарства; площею 0, 8500 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0, 9000 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані в селищі Єзупіль, Івано-Франківського району Івано-Франківської області, а також звільнити його від сплати судового збору через відсутність у нього будь-яких доходів, що унеможливлює сплату ним судового збору.

Зазначив, що умови за яких суд може звільнити від сплати судового збору позивача при поданні ним позовної заяви визначені ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Одна з таким умов передбачена п. 1 ч. 1.ст. 8 вищевказаного закону у випадку якщо сума судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача фізичної особи за попередній календарний рік, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи відсутність доходів у нього за 2023, 2024 роки, вважає, що існують законодавчо визначені підстави для звільнення його від сплати судового збору або зменшення розміру судових витрат.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду

Ухвалою Тисменицького районного суду від 30 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Єзупільської селищної ради Івано-Франківської області про визнання права власності на будинковолодіння та на земельні ділянки в порядку спадкування за законом та про встановлення фактів, що мають юридичне значення, залишено без розгляду.

Враховуючи відсутність доказів шодо розміру доходів позивача за 2024 рік, а також той факт, що відсутність відомостей ДПС не є безумовним доказом таких доходів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору. Вирішуючи питання про сплату судового збору та в подальшому залишення позовної заяви без розгляду, суд встановив, що позивач не надав доказів наявних обставин які б слугували підставою для звільнення від сплати судового збору. Подані позивачем докази стали підставою для розстрочення сплати судового збору, однак позивач свій обов`язок до ухвалення рішення по справі не виконав, тому його позовну заяву залишено без розгляду.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погодившись із вказаною ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зазначає, що подаючи позов до суду самостійно, провів розрахунок судового збору, який необхідно сплатити за подання позовної заяви. Оскільки, ним заявлено майнову вимогу та шість вимог немайнового характеру, вважає, що виходячи з вартості спірного спадкового майна судовий збір за подання позовної заяви становив 17 827, 91 грн. Вказав, що не працював на момент подання позовної заяви і у нього відсутні будь-які доходи, що підтверджуються Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, тому просив суд відповідно до приписів ст. 136 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про судовий збір» звільнити його від сплати судового збору. Однак, суд припустив, що у позивача наявні інші доходи, хоча в ухвалах від 27.01.2025 року та від 30.05.2025 року не навів, як вважає позивач, жодних аргументів якими би підтверджувалися такі припущення.

Ухвалою від 27.01.2025 року судом першої інстанції розстрочено позивачу сплату судового збору на шість місяців.

Вважає, що розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання позову та визначений судом не відповідає принципу домірності (пропорційності), а оскільки доходів у позивача за попередні 2023, 2024 роки немає, в суду були наявні підстави для звільнення його від сплати судового збору, а не для його відстрочення чи розстрочення.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Позиція інших учасників справи

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Марущак В.І. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення був повідомлений належним чином.

Ч. 2 ст. 372 ЦПК України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В матеріалах справи міститься довідка від 24.06.2025 року про доставку електронного документа, а саме судової повістки до електронного кабінету відповідача, тому колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За правилом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з вимогами ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавство України однією з умов розгляду справи судом визначає сплату судового збору у розмірі та у випадках, визначених законом. Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відтак, держава ставить сплату судового збору як передумову звернення до суду, а тому й судовий збір повинен бути сплачений до подачі позовної заяви в суд.

Позивач (заявник, скаржник) виконує свій обов`язок щодо сплати судового збору в момент зарахування визначеної Законом України «Про судовий збір» суми до спеціального фонду Державного бюджету України.

Вичерпний перелік вимог до позовної заяви визначений статтями 175-177 ЦПК України. У частині четвертій статті 177 ЦПК України зазначено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Співвідношення принципу доступу до правосуддя та обов`язку сплати судового збору під час звернення до суду вимагає від суду тлумачити будь-які обов`язки зі сплати судового збору так, щоб жодним чином не ускладнити їх виконання позивачем (заявником, скаржником).

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Згідно ч. 3 ст. 136 ЦПК України з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване ст. 8 Закону України «Про судовий збір», норма якої є спеціальною.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 січня 2021 року у справі №0940/2276/18 (провадження № 11-336апп20) зазначила, що як убачається зі змісту цієї норми, існує три умови, за яких суд, враховуючи майновий стан сторони та за її клопотанням, може відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір»), зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати (ч. 2 цієї ж статті):

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Приписами частин 1, 3 статті 185 ЦПК України констатовано, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 зазначеного Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, установлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Підстави залишення позову без розгляду після відкриття провадження у справі у зв`язку з несплатою судового збору передбачені пунктом 8 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) (далі - Конвенція) щодо зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Обґрунтування обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору покладається на особу, яка звертається з відповідним клопотанням.

Водночас, гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду.

Конвенція, Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика ЄСПЛ під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Констатація заявником скрутного майнового стану без надання доказів на підтвердження цих обставин не може вважатися достатньою підставою для зменшення розміру судового збору, що узгоджується із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу.

На підтвердження доводів щодо майнового стану мають бути надані докази про неспроможність сплатити судові витрати на момент подачі позовної заяви, тобто довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Залишаючи позовну заяву без розгляду з підстав, передбачених пунктом 8 частини 1 статті 257 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів сплати судового збору, документів, які б свідчили про звільнення його від сплати судового збору та не виконав, в тому числі, свого обов`язку зі сплати судового збору в порядку його розстрочення.

На підтвердження доказів звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви ОСОБА_1 долучив до матеріалів справи довідки ДПС від 06.11.2024 року та від 20.01.2025 року про те, що згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про джерела/суми нарахованого доходу (перерахованого) податку та військового збору за період з 1 кварталу 2023 року по 4 квартал 2023 року та за період з 1 кварталу 2024 року по 3 квартал 2024 року інформація щодо джерел/сум нарахованого (виплаченого) доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в державному реєстрі фізичних осіб-платників податків відсутня (а.с 60, 61).

Також в матеріалах справи міститься довідка Єзупільської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 03.10.2024 року №578 згідно з якою ОСОБА_1 , 1970 року народження, не працює з 05.08.2001 року та по даний час (а.с. 62).

Враховуючи відсутність доказів щодо розміру доходів позивача за 2023-2024 роки, а також той факт, що відсутність відомостей ДПС не є безумовним доказом відсутності таких доходів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору. Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Разом з тим, будь-яких інших доказів на підтвердження незадовільного майнового стану (відсутності реального доходу, прибутку, зокрема від підсобного домашнього господарства або видів соціальних допомог чи пенсій, які не оподатковуються, відсутності рухомого цінного, наприклад транспортних засобів або нерухомого майна тощо), що могли б слугувати підставою для звільнення від сплати судового збору, ОСОБА_1 не надано, а долучені докази суд не може вважати належними.

Тому обставини, зазначені ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі не є безумовною підставою для звільнення його від сплати судового збору, оскільки не підтверджують достовірність його скрутного майнового стану, а тому доводи апелянта про обов`язок суду при наданих доказах звільнити його від сплати судового збору не заслуговують на увагу.

Окрім того, колегія вважає доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, про порушення судом норм матеріального і процесуального права щодо визначення розміру судового збору такими, що не заслуговують на увагу в частині визначення розміру судових витрат.

Так, п. 13 ч. 1 статті 353 ЦПК України встановлено, що окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції про визначення розміру судових витрат.

Судом першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження ухвалою від 27 січня 2025 року сплату судового збору розстрочено на 6 місяців зі сплатою щомісячного платежу в розмірі 2971 грн. 32 коп. до 01 числа кожного місяця, починаючи з 01 березня 2025 року. Судовий збір повинен бути сплачений у повному розмірі не довше, ніж до ухвалення судового рішення.

З врахуванням того, що позивач не виконав покладених на нього судом зобов`язань щодо сплати судового збору шляхом розстрочення, а ні до 01 лютого, а ні до 01 березня, а ні до 01 квітня, а ні до 01 травня 2025 року, тобто протягом чотирьох місяців, що свідчить про відсутність намірів у позивача сплачувати судовий збір, навіть з дотриманням графіку його розстрочення. Маючи наміри ухвалювати рішення, суд у відповідності до вимог ч. 8. ст. 257 ЦПК України вірно залишив позовну заяву без розгляду.

Оскільки ухвала в якій судом першої інстанції вирішувалося питання щодо розстрочення судового збору (ухвала про відкриття провадження у справі в частині визначення розміру судових витрат) не оскаржувалася позивачем, вона є такою, що набрала законної сили, тому підлягає виконанню. Таким чином, колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно залишив позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Водночас, колегія прийшла по переконання, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права не зазначивши у резолютивний частині ухвали про відхилення клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору та на власний розсуд без відповідного клопотання розстрочив сплату судового збору позивачу, однак як уже зазначалось, позивачем не оскаржувалося питання розстрочення судового збору і визначення його розміру, відтак його доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали про залишення позовної заяви без розгляду.

Колегія також не вбачає порушень прав позивача при залишенні позову без розгляду, оскільки суд першої інстанції розстрочив сплату судового збору, тим самим надавши можливість позивачу виконати належним чином свої зобов`язання перед державою зі сплати судового збору у найменш обтяжливий спосіб, яким позивач не скористався.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже з врахуванням викладеного, слід дійти висновку, що оскаржувану ухвалу судом першої інстанції постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують її законності і обґрунтованості. Підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни ухвали суду першої інстанції відсутні, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач І.О. Максюта

Судді: В.М. Барков

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 09.07.2025р.