Номер провадження: 22-ц/813/2696/25
Справа № 2-4057/11
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року про зміну порядку та способу виконання рішення суду у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

18 листопада 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

17 жовтня 2013 ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду, в якій просив встановити порядок і спосіб виконання мирової угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , затвердженої ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2011 року по цивільній справі №2-4057/11 шляхом

передачі ОСОБА_2 , в рахунок погашення боргу в розмірі 300 000 (триста тисяч) доларів США в порядку ст. 600 ЦК України, ОСОБА_3 у власність 49/100 частин цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2010 та

визнати за ОСОБА_3 право власності на 49/100 частин цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2010.

При цьому посилається на те, що між ним та ОСОБА_2 31 грудня 2010 року була підписна мирова угода, затверджена Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2011 року по цивільній справі №2-4057/11. Відповідно до п. 1 даної мирової угоди, сторони домовилися між собою, що ОСОБА_2 повертає ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 300 000 (триста тисяч) доларів США, який виник на підставі розписок ОСОБА_2 від 02.03.2006 та 03.03.2006. Відповідно до п. 2 даної мирової угоди сума боргу повертається частинами доларами США. Відповідно до п. 4 мирової угоди за згодою ОСОБА_3 , у рахунок погашення ОСОБА_2 суми боргу, йому може бути передано рухоме або нерухоме майно. Вартість такого майна та порядок її визначення погоджується за домовленістю сторін.

На даний час, ОСОБА_2 не може повернути йому суму боргу, і тому між нами, в рамках укладеної між ними мирової угоди, досягнуто домовленості щодо способу погашення боргу: ОСОБА_2 передає в рахунок погашення боргу в розмірі 300 000 (триста тисяч) доларів США в порядку ст. 600 ЦК України, а ОСОБА_3 приймає у власність 49/100 частин цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2010.

В судове засідання сторони не з`явилися, просили розглянути заяву за їх відсутністю.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року заяву задоволено.

Суд встановив порядок і спосіб виконання мирової угоди між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , затвердженої ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2011 року по цивільній справі №2-4057/11 шляхом передачі ОСОБА_2 , в рахунок погашення боргу в розмірі 300 000 (триста тисяч) доларів США в порядку ст. 600 ЦК України, ОСОБА_3 у власність 49/100 частин цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2010;

визнав за ОСОБА_3 право власності на 49/100 частин цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2010.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати й ухвалити в нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись порушення судом норм процесуального та матеріального права, а саме на те, що в подальшому його незаконно позбавили права власності на 49/100 ідеальної частки цегельного заводу за номером 27, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В судове засідання, призначене на 26 червня 2025 року об 14:40 год з`явились представник позивача Адабаш С.А., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.241-244).

Від ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку із тим, що він планує підписання договору про надання адвокатських послуг з адвокатом Луговець Л.А., яка перебуває у відпустці до 01 липня 2025 року.

Однак, колегія суддів не вважає за доцільне відкладення розгляду даної справи та відмовляє в задоволенні клопотання про відкладення, з огляду на наступне.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_4 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язаний цікавитись відомим йому провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_2 не надано жодних підтверджень щодо повідомлених ним у клопотанні обставин.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого про дату і час судового засідання апелянта.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статті 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Задовольняючу заяву ОСОБА_3 , суд вважав, що у зв`язку з наявністю обставин, що утруднюють виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2011 року по цивільній справі №2-4057/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, яка набрала законної сили, заяву слід задовольнити встановивши порядок і спосіб виконання вказаної ухвали шляхом передачі ОСОБА_2 , в рахунок погашення боргу в розмірі 300 000 (триста тисяч) доларів США в порядку ст. 600 ЦК України, ОСОБА_3 у власність 49/100 частин цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2010 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 49/100 частин цегельного заводу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.06.2010.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Верховний Суд у постанові від 18.01.2022 у справі №127/9739/20 (провадження №61-14461св21) зробив наступний правовий висновок: «Відповідно до частини 1 статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

За своєю правовою природою мирова угода це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах погоджених сторонами та є завершенням судового провадження, свідчить про врегулювання судового спору між сторонами.

Відповідно до статті 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Отже, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом,

і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

У випадках невиконання зобов`язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на час постановлення ухвали про затвердження мирової угоди, підлягають примусовому виконанню такі виконавчі документи, як ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на час постановлення ухвали про затвердження мирової угоди, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Вимоги до виконавчих документів передбачені у статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на час постановлення ухвали про затвердження мирової угоди.

Ухвала про визнання мирової угоди є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню органами виконавчої служби. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПП «Агрофірма Батьківщина» про спонукання ОСОБА_2 до виконання мирової угоди».

Проте, ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2011 року не була звернута до примусового виконання виконавчою службою, тому законних підстав для зміни порядку та способу виконання судового рішення немає.

Крім того, позивач ОСОБА_3 не мав права вказаною заявою змінити предмет позову про стягнення боргу.

Задоволення заяву про зміну порядку та способу виконання судового рішення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Однак, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів про існування виняткових обставин, що істотно ускладнювали належне виконання рішення або робили його неможливим.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що у даному випадку відсутні законні підстави для зміни порядку та способу виконання судового рішення.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 264, 265, ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, положень статті 373 ЦПК України (2004р.), у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з направленням справи до суду першої інстанції для подальшого розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2013 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 07 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда