КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/11521/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Саліхова В. В., Левенця Б. Б.,

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Рябчука Святослава Володимировича, в інтересах ОСОБА_2 ,

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Хромової О. О.

від 08 квітня 2025 року

у цивільній справі № 755/12568/24 Дніпровського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_2 ,

до Департаменту будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

про скасування правовстановлюючих документів та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» за адресою: м. Київ, вул. Пантелеймона Куліша (Челябінська), буд. 2.

15 листопада 2023 року позивачу стало відомо, що належний йому гаражний бокс № НОМЕР_1 у Кооперативі «Лівобережний-1» зареєстрований за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2010 року, посвідченого нотаріусом Первушиною Н. Ю. (реєстрація в Бюро 09 квітня 2010 року). Згідно з Державним реєстром речових прав, право власності на цей гаражний бокс за ОСОБА_1 зареєстровано 16 жовтня 2019 року.

ОСОБА_1 придбав гаражний бокс у ОСОБА_4 за договором від 29 березня 2010 року. ОСОБА_4 , у свою чергу, придбав його у ОСОБА_3 за договором від 26 січня 2010 року.

ОСОБА_3 набув право власності на підставі Свідоцтва про право власності від 07 грудня 2009 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, на підставі наказу від 26 листопада 2009 року № 1816-С/ГС про передачу йому у приватну власність гаражного боксу № НОМЕР_1 площею 18,40 кв. м, розташованому в ГБК «Лівобережний-1» по АДРЕСА_1 .

Вважав, що проблема виникла через те, що рішення про передачу гаража ОСОБА_3 ґрунтувалося на довідці від 06 жовтня 2009 року № 40, виданій Гаражно-будівельним кооперативом «Лівобережний», а не Кооперативом по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1».

Гаражно-будівельний кооператив «Лівобережний» знаходиться поряд з Кооперативом по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» і має спільну адресу: м. Київ, вул. Пантелеймона Куліша (Челябінська), буд. 2. В обох кооперативах на 4-му поверсі знаходяться гаражні бокси за № НОМЕР_1 . Однак, згідно облікових документів, площа гаражного боксу № НОМЕР_1 у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» дорівнює 15,8 кв. м (власник - ОСОБА_2 ), тоді як площа гаражного боксу № НОМЕР_1 у ГБК «Лівобережний» складає 18,4 кв. м (власник - ОСОБА_1 ).

Таким чином, позивач стверджував, що його позбавили права власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 (15,8 кв. м) у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» через помилку в наказі Головного управління житлового забезпечення від 2009 року № 1816-С/ГС та у Свідоцтві про право власності від 07 грудня 2009 року, які стосувалися гаражного боксу ОСОБА_3 , але вказали неправильний кооператив.

25 березня 2024 року Дніпровський районний суд міста Києва у справі № 755/3466/24 відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позову про витребування гаражного боксу. Суд встановив, що відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить гаражний бокс № НОМЕР_1 , загальною площею 18,40 кв. м, розташований у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1». Це свідчить про допущення помилки при реєстрації одного з гаражних боксів. Суд також визнав відсутність факту вибуття належного ОСОБА_2 гаражного боксу з його законного володіння.

Позивач також зазначив, що ОСОБА_3 для оформлення права власності надав довідку про членство в кооперативі та внесення пайового внеску, а також технічний паспорт на гаражний бокс № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв. м, розташований у ГБК «Лівобережний». Однак, Головним управлінням житлового забезпечення було видано наказ та Свідоцтво про право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований в іншому кооперативі - Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1», де власником був і залишається позивач ОСОБА_2 . Таким чином, позивач вважає, що він був фактично позбавлений права власності на належний йому гаражний бокс через видання органом місцевого самоврядування акту, що порушує право власника.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_2 просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення від 26 листопада 2009 року № 1816-С/ГК щодо передачі у приватну власність ОСОБА_3 гаражного боксу. Свідоцтво про право власності на гаражний бокс, видане ОСОБА_3 . Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 07 грудня 2009 року визнати недійсним, а право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, визнати за ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Рябчук С. В., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Вказує на те, що позивач є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , площею 15,8 кв. м, розташованого у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» за адресою: м. Київ, вул. Пантелеймона Куліша (Челябінська), буд. 2. Право власності позивача підтверджується численними документами, зокрема Ордером від 01.07.1989, довідками від Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» (від 10.02.1995 № 4, від 14.05.2002 № 29, від 01.12.2023 № 05/12, № 04/12), Реєстраційним посвідченням від 10.03.1995, Довідкою-характеристикою від 25.05.2002 № 515802, а також технічними паспортами від 10.03.1995 та 14.11.2023.

Позивач зазначає, що 15 листопада 2023 року йому стало відомо про реєстрацію його гаражного боксу № НОМЕР_1 на праві власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2010 року.

Вказує, що ланцюжок відчуження майна розпочався з ОСОБА_3 , який набув право власності на підставі Свідоцтва про право власності від 07 грудня 2009 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, та наказу від 26 листопада 2009 року № 1816-С/ГС. Наголошує, що рішення про надання у приватну власність ОСОБА_3 гаражного боксу № НОМЕР_1 було прийнято на підставі Довідки від 06.10.2009 № 40, виданої Гаражно-будівельним кооперативом «Лівобережний», а не Кооперативом по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1».

Підкреслює, що Гаражно-будівельний кооператив «Лівобережний» та Кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» є різними юридичними особами, хоча розташовані за спільною адресою та мають гаражні бокси з однаковим номером (№ НОМЕР_1) на 4-му поверсі. Однак, площі цих боксів різняться: гаражний бокс № НОМЕР_1 у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» має площу 15,8 кв. м (належить ОСОБА_2 ), а гаражний бокс № НОМЕР_1 у Гаражно-будівельному кооперативі «Лівобережний» має площу 18,4 кв. м (належить ОСОБА_1 ).

Стверджує, що його було фактично позбавлено права власності на гаражний бокс через помилку в наказі Головного управління житлового забезпечення від 2009 року № 1816-С/ГС та у Свідоцтві про право власності від 07.12.2009, які стосувалися гаражного боксу ОСОБА_3 , але були видані щодо Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1», де власником є позивач.

Також посилається на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 березня 2024 року у справі № 755/3466/24 йому було відмовлено у витребуванні гаражного боксу з незаконного володіння ОСОБА_1 . Проте, цим же рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_1 належить гаражний бокс № НОМЕР_1 площею 18,40 кв. м, розташований у ГБК «Лівобережний», а не в Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1», що, на думку суду, свідчить про допущення помилки при реєстрації.

Вказує, що суд першої інстанції у цій справі не розібрався у суті справи, переплутавши об`єкти нерухомості, їх площі та назви гаражних кооперативів.

Також зазначає, що ОСОБА_3 надав документи на гаражний бокс № НОМЕР_1 площею 18,4 кв. м, розташований у Гаражно-будівельному кооперативі «Лівобережний», але наказ та Свідоцтво про право власності були видані на гаражний бокс, розташований в іншому кооперативі - Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний - 1».

Позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про не конкретизацію позовних вимог, оскільки він чітко вказував на скасування наказу та свідоцтва саме в частині передачі гаражного боксу № НОМЕР_1 площею 18,40 кв. м, розташованого в ГБК «Лівобережний-1», ОСОБА_3 .

Скаржник наголошує, що наявні докази свідчать про помилку при виданні наказу та свідоцтва, що підтверджено і попереднім рішенням суду.

Позивач не погоджується із висновком суду щодо відсутності документів, що підтверджують правонаступництво, вказуючи на те, що Кооператив по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» не змінював свого найменування і не є правонаступником іншої юридичної особи. Підкреслює, що Гаражно-будівельний кооператив «Лівобережний» є іншою юридичною особою.

Апелянт також заперечує проти висновку суду про відсутність документів, що підтверджують право власності ОСОБА_2 на гаражний бокс № НОМЕР_1 площею 18,4 кв. м, зазначаючи, що він є власником гаражного боксу площею 15,8 кв. м, а не 18,4 кв. м, і його право власності підтверджено численними документами та рішенням суду від 25.03.2024.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В поданій заяві позивач просив розглядати справу без його участі, подану апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити судове рішення в силі, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення відповідача ОСОБА_1 дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Із способів захисту цивільних прав та інтересів, що визначені статтею 16 ЦК України, позивачем для захисту обрано такий спосіб як визнання права.

Такий спосіб захисту застосовується у разі, коли наявність у особи конкретного суб`єктивного права піддається сумніву, суб`єктивне право оспорюється, заперечується або ж існує реальна погроза таких дій. Визнання права є способом усунення невизначеності у взаєминах суб`єктів, необхідних умов для його реалізації і запобігання з боку третіх осіб діям, які перешкоджають його нормальному здійсненню.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.

Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що позивач ОСОБА_2 є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , площею 15,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, відповідач ОСОБА_1 є зареєстрованим власником іншого гаражного боксу № НОМЕР_1 , площею 18,4 кв. м, розташованого також за тією ж адресою. Суд врахував, що ті ж самі обставини та факти були підтверджені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року у справі № 755/3466/24. Зокрема, цим рішенням встановлено, що відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить гаражний бокс № НОМЕР_1 , загальною площею 18,40 кв. м, розташований у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1», і кожен із сторін спору фактично є власником різних гаражних боксів, що свідчить про допущення помилки при реєстрації одного із гаражних боксів й даний факт був визнаний представником позивача.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_1 не оспорював право власності позивача ОСОБА_2 на гаражний бокс № НОМЕР_1 , а також відсутність факту відмови у державній реєстрації права власності за належним ОСОБА_2 гаражним боксом, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності за позивачем.

Колегія суддів погоджується із висновками суду з наступних підстав.

Щодо гаражного боксу, що належить ОСОБА_2 (площа 15,8 кв. м) судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_2 став членом ГБК «Лівобережний-1» у листопаді 1978 року. Цей факт підтверджується довідкою Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» від 01 грудня 2023 року № 04/12 та № 105/а.

Рішенням загальних зборів членів ГБК, протокол від 01 квітня 1978 року № 1, затверджений рішенням ВК райради від 24 липня 1978 року № 342, ОСОБА_2 став членом Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1».

Пайовий внесок за гаражний бокс сплачено ОСОБА_2 у повному обсязі.

Гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБЕІГ «Лівобережний-1» побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 01 грудня 1982 року.

На ім`я ОСОБА_2 видано ордер № НОМЕР_1 на право зайняття гаражу (боксу) № НОМЕР_1 на 4 поверсі в автокооперативі Дніпровського району міста Києва «Лівобережний-1» по вулиці Челябінській 01 липня 1987 року. Ордер є єдиним документом на право зайняття і використання гаражу (боксу).

Кооперативом по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів ОСОБА_2 , члену гаражно-будівельного кооперативу «Лівобережний-1», видано довідку про виділення боксу № НОМЕР_1 на 4 поверсі по АДРЕСА_1 , 10 лютого 1999 року.

Київським міським бюро технічної інвентаризації виконано технічний паспорт № 25/13595 на гараж № НОМЕР_1 , поверх НОМЕР_2 , по вул. Челябінській, 2, ГБК «Лівобережний-1», власником якого є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначена площа гаражу 18,0 кв. м.

Київським міським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення, згідно з яким гараж № НОМЕР_1 на НОМЕР_2 поверсі, розташований по АДРЕСА_1 , кооператив ГБК «Лівобережний-1», зареєстрований за ОСОБА_2 на праві особистої власності (зареєстровано в реєстровій книзі № 25 за реєстровим № 13595), 10 березня 1995 року. Це посвідчення, видане у 1995 році, є документом, який підтверджує право власності позивача, зареєстроване державою в той період.

Довідкою-характеристикою № 515802, виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, підтверджено реєстрацію гаража № НОМЕР_1 , поверх 4 ГБК «Лівобережний-1», за ОСОБА_2 в реєстровій книзі під реєстровим номером 25/13595, 28 травня 2002 року .

Довідка від 14 травня 2002 року Кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів «Лівобережний-1» № 29 підтверджує членство ОСОБА_2 у ГБК «Лівобережний-1» з листопада 1978 року та повну сплату пайового внеску.

Листом від 01 грудня 2023 року Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» № 04/12 підтверджено, що ОСОБА_2 є членом Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» з листопада 1978 року по теперішній час, як власник гаражу № НОМЕР_1 , що розташований на 4 поверсі, повністю сплатив пайовий внесок, користується гаражем та не має заборгованості.

Довідка від 01 грудня 2023 року Кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» № 05/12 підтверджує належність ОСОБА_2 гаражного боксу № НОМЕР_1 , площею 15,8 кв. м, по АДРЕСА_1 , з повністю сплаченим пайовим внеском.

14 листопада 2023 року виготовлено Технічний паспорт № 712/2023 на гараж (машино-місце) № НОМЕР_1 у кооперативі «Лівобережний-1» по АДРЕСА_2 , де зазначено загальну площу 15,8 кв. м.

Щодо гаражного боксу, власником якого є ОСОБА_1 (площа 18,4 кв. м) судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_3 став членом ГБК «Лівобережний» згідно з рішенням загальних зборів (протокол № 04), затвердженим рішенням ВК райради від 11.09.1980 № 454, 04 вересня 1980 року.

Пайовий внесок за гаражний бокс сплачено ОСОБА_3 у повному обсязі 07 серпня 1980 року.

Гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГБК «Лівобережний» побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 29 грудня 1980 року.

Довідка від 06 жовтня 2009 року ГБК «Лівобережний» № 40 підтверджує, що ОСОБА_3 є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , поверх НОМЕР_2 , площею 18,0 кв. м по вул. Челябінській, 2, в Дніпровському районі міста Києва.

04 листопада 2009 року виготовлено Технічний паспорт № 133 на гаражний бокс № НОМЕР_1 на НОМЕР_2 поверсі по АДРЕСА_1 , ГБК « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де площа гаражу зазначена 18,4 кв. м.

Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 26 листопада 2009 року видало Наказ № 1816-С/ГК «Про видачу свідоцтв про право власності», яким вирішено оформити та видати свідоцтва, в тому числі ОСОБА_3 на гараж № НОМЕР_1 у ГБК «Лівобережний-1» за адресою: АДРЕСА_1 ,

Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 07 грудня 2009 року видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Лівобережний-1», площею 18,40 кв. м, належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26 січня 2010 року укладено договір купівлі-продажу гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Лівобережний-1» площею 18,40 кв. м (посвідчено нотаріусом Первушиною Н. Ю., реєстровий № 133).

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 29 березня 2010 року укладено договір купівлі-продажу гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Лівобережний-1» площею 18,40 кв. м (посвідчено нотаріусом Первушиною Н. Ю., реєстровий № 979).

09 квітня 2010 року зареєстровано реєстраційне посвідчення № 022454, видане Київським міським бюро технічної інвентаризації, згідно з яким гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Лівобережний-1», розташований в АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 на праві приватної власності. Дата проведення реєстрації в бюро 09 квітня 2010 року за реєстровим № 65225.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 16 жовтня 2019 року гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1», зареєстрований за ОСОБА_1 .

Як також підтверджується матеріалами справи, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року у справі № 755/3466/24, яке набрало законної сили, встановлені обставини, що мають преюдиційне значення для розгляду поточної справи, оскільки в ній беруть участь ті самі особи ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення та означає, що сторони не можуть знову оспорювати встановлені судовим рішенням правовідносини. Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 визначив, що преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо обставина встановлена судовим рішенням, судове рішення набрало законної сили, та у справі беруть участь ті самі особи.

Такими обставинами, що не підлягають доведенню у межах даної справи є, зокрема: належність позивачу ОСОБА_2 гаражного боксу № НОМЕР_1 , загальною площею 15,80 кв. м, розташованого у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» за адресою: АДРЕСА_1 ; належність відповідачу ОСОБА_5 на праві власності гаражного боксу № НОМЕР_1 , загальною площею 18,40 кв. м, розташованого у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» за адресою: м. Київ, вул. П. Куліша (вул. Челябінська) б. 2 ; факт того, що кожен із сторін спору ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) фактично є власником різних гаражних боксів № НОМЕР_1 , що свідчить про допущення помилки при реєстрації одного із гаражних боксів. Цей факт був визнаний представником позивача у поданих ним заявах/клопотаннях; відсутність факту вибуття належного позивачу ( ОСОБА_2 ) на праві власності гаражного боксу з його законного володіння, що виключає захист права у обраний ним (виндикаційний) спосіб.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач ОСОБА_2 , будучи обізнаним з тим, що йому та відповідачу належать різні гаражні бокси, і визнавши цей факт у попередньому судовому процесі, звернувся з позовом про визнання права власності, вказуючи реєстраційний номер об`єкта, який належить і зареєстрований за ОСОБА_1 .

Така поведінка ОСОБА_2 суперечить його попереднім заявам та встановленим судовим рішенням обставинам, що є несумісним із принципом добросовісності та заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium).

В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності, що забороняє діяти всупереч своїй попередній поведінці. Якщо особа, яка має право на оспорення, дала зрозуміти, що не буде реалізовувати це право, вона пов`язана своїм рішенням.

Таким чином, спроба позивача згодом змінити свою позицію та вимагати визнання права власності на об`єкт, який він сам раніше визнавав відмінним від його власного, не відповідає вимогам добросовісності. Це, у свою чергу, підриває обґрунтованість його позовних вимог та свідчить про неналежний спосіб захисту.

Беручи до уваги, що судом не встановлено факту відмови у державній реєстрації права власності за належним ОСОБА_2 гаражним боксом, а також присвоєння цьому об`єкту відповідного власного реєстраційного номеру, або оскарження такого рішення, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності за позивачем.

Особливо колегія суддів наголошує, що у позивача наявні правовстановлюючі документи на належний йому гараж, зокрема реєстраційне посвідчення від 10 березня 1995 року, видане Київським міським бюро технічної інвентаризації (на підставі довідки від 10.02.1995 №4) та записано в реєстрову книгу №13595 10.03.1995, згідно з яким гараж № НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_2 на праві особистої власності. Тобто позивач, по суті, просить підтвердити те право, яке у нього вже підтверджено державою шляхом видачі йому цього реєстраційного посвідчення у 1995 році.

Задоволення судом позовної вимоги має дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту. Обставини справи не свідчать про наявність порушеного, невизнаного чи оспорюваного права позивача, яке могло б бути захищене обраним ним способом.

Колегія суддів відхиляє довід позивача про те, що 15 листопада 2023 року йому стало відомо про реєстрацію «належного йому гаражного боксу № НОМЕР_1 » за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав, оскільки судом преюдиційно встановлено, що гаражний бокс, зареєстрований за ОСОБА_1 (площею 18,4 кв. м. з реєстраційним номером 000), є іншим гаражним боксом порівняно з гаражним боксом, який належить позивачу (площею 15,8 кв. м). Таким чином, об`єкт, про який йдеться у твердженні позивача, не є «належним йому гаражним боксом», а є майном відповідача.

Колегія суддів зазначає, що позивач у своїх позовних вимогах обґрунтовано вказував на причину виникнення проблеми - рішення про передачу гаража ОСОБА_3 ґрунтувалося на довідці від 06.10.2009 № 40, виданій Гаражно-будівельним кооперативом «Лівобережний», а не Кооперативом по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1». Позивач також вірно вказував, що ці кооперативи хоч і мають спільну адресу та гаражні бокси № НОМЕР_1 на 4-му поверсі, але різняться за площею відповідних боксів (15,8 кв. м у його гаражі та 18,4 кв. м у гаражі, зареєстрованому за ОСОБА_1 ). Однак, попри це розуміння суті проблеми, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на об`єкт, який, як він сам вказував і як преюдиційно встановлено судом, є іншим за площею та належить відповідачу, що свідчить про нерозуміння принципів захисту, які визначені статтею 16 Цивільного кодексу України, та належних способів захисту.

Оскільки судом встановлено, що позивачу належить інший бокс, і відсутні доведені підстави для позбавлення відповідача ОСОБА_1 права власності на його об`єкт на користь позивача, колегія суддів вважає, що вимога позивача про визнання права власності на гаражний бокс відповідача є втручанням у право власності відповідача (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), і таке втручання буде незаконним та непропорційним.

Водночас, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про позбавлення його права власності. Апелянт у скарзі наголошує, що наявні докази свідчать про помилку при виданні наказу та свідоцтва, що підтверджено і попереднім рішенням суду. Однак, оскільки рішенням суду, що є преюдиційним, встановлено відсутність факту вибуття гаражного боксу позивача (площею 15,8 кв. м) з його законного володіння, проблема полягає у помилці в реєстрації іншого об`єкта, а не у втручанні у право власності позивача. Визнання факту «помилки реєстрації» не означає, що права позивача мають бути захищені шляхом позбавлення власності іншої особи без доведених законних підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції «не розібрався» в адресах, площах та назвах гаражних кооперативів, колегією суддів відхиляються, адже судом ретельно досліджено та відображено наявність двох різних кооперативів з однією адресою, а також існування гаражних боксів № НОМЕР_1 з різною площею (15,8 кв. м у позивача та 18,4 кв. м у відповідача). Ці обставини, а також факт допущення помилки при реєстрації, преюдиційно встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року у справі № 755/3466/24 та визнані представником позивача.

Колегія суддів відхиляє довод про конкретизацію позовних вимог щодо скасування частини наказу, оскільки, незалежно від конкретизації вимоги про скасування частини наказу, обраний позивачем спосіб захисту - визнання права власності на об`єкт, який вже зареєстрований за відповідачем і є іншим за площею, не є належним та ефективним способом захисту його прав. Це не змінює того факту, що позивач не довів порушення його права, яке вимагає визнання права власності на чуже майно.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Рябчука Святослава Володимировича, в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 липня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов