Номер провадження: 22-ц/813/3448/25
Справа № 522/2165/24-Е
Головуючий у першій інстанції Косіцина В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Зозулянського Д.О.,

представника ОСОБА_2 адвоката Шепітка Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зозулянского Дмитра Олександровича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року, повний текст якого складено 27 листопада 2024 року та ухваленого під головуванням Косіциної В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Державний реєстратор Петровірівської сільської ради Березівського району Одеської області Ткаченко Євген Борисович про визнання недійсним та скасування реєстраційних дій, вчинених державним реєстратором,

встановив:

15.02.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Державний реєстратор Петровірівської сільської ради Березівського району Одеської області Ткаченко Є.Б., про визнання недійсним та скасування реєстраційних дій, вчинених державним реєстратором., а саме: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 68152510 від 23.06.2023 року, прийняте державним реєстратором Петровірівської сільської ради Березівського району Одеської області Ткаченком Є.Б. та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на його підставі запис №50740499 від 20 червня 2023 року про державну реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , з одночасним припинення речових прав ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_1 та відновити запис про право власності на вказане майно за ОСОБА_1 , а також здійснити розподіл судових витрат.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 09.07.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей №1562 за яким позикодавець передав, а позичальник прийняв грошову суму у розмірі 2 730 240,00 грн., що еквівалентно 101 120,00 доларів США строком до 09.07.2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 09.07.2020 року №1562, 09.07.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №1564, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю.

Починаючи, з 09.07.2020 року, тобто з моменту укладання договору позики, позивачкою ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором позики, було сплачено позивачу ОСОБА_2 37 260,00 доларів США.

Проте, в подальшому, 26.05.2021 року, у порушення умов діючого законодавства, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір спірної квартири.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.1, а.с.229-238).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Зозулянський Д.О. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.59-73).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Шепітко Г.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т.2, а.с.90-93).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 не виконала своїх зобов`язань за договором позики грошей. В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 було дотримано процедуру позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, а також надано реєстратору вичерпний перелік документів для проведення реєстрації права власності на предмет іпотеки.

При цьому, суд правильно виходив із того, що довіреність від 26.10.2022 року, якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 на його представництво з питань звернення стягнення на предмет іпотеки на його користь, а саме, квартири АДРЕСА_1 , є дійсною і матеріали справи не містять доказів того, що зазначена довіреність була підроблена або визнана протиправною та була скасована судом, що підтверджується. У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_5 мала достатньо повноважень на вчинення дій, пов`язаних із державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Так, із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 , якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності та інформаційною довідкою від 25.11.2024 року №405173880 (т.2, а.с.1, 2), та ОСОБА_6 09 липня 2020 року було укладено договір позики грошей №1562, за яким позикодавець ОСОБА_6 передав, а позичальник ОСОБА_7 прийняла грошову суму у розмірі 2 730 240,00 гривень, що на той час було еквівалентно 101 120 Доларам США строком до 09.07.2021 року (т.1, а.с.49-51).

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 09.07.2020 року №1562, 09 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №1563, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., предметом іпотеки за яким є: квартира АДРЕСА_1 (т.1, а.с.36-47).

У відповідності до п. 6.8. вищевказаного іпотечного договору, в ньому міститься застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, згідно якого у разі задоволення вимог іпотекодержателя прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та разом із зазначеним у цьому пункті повідомленням є у відповідності до ст.37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки.

При цьому, ухвалюючи судове рішення, суд правильно застосував постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), згідно якої наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Заперечуючи проти переходу права власності від іпотекодавця ОСОБА_1 на користь іпотекодержателя ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначала, що вона належним чином виконувала договір позики грошей від 09.07.2020 року №1562 згідно графіку, що визначений у ньому. Зазначала про те, що з 09.07.2020 року, тобто з моменту укладання договору позики та договору іпотеки нею було сплачено на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 37 260,00 доларів США через третю особу ОСОБА_8 , а тому, довідка про розмір заборгованості, на підставі якої здійснювалась державна реєстрації права власності на предмет іпотеки, є неналежною.

З цього приводу суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості, пославшись при цьому на постанову КЦС ВС від 30.08.2023р. у справі № 753/20537/18.

Оскільки, будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 було сплачено грошову суму у розмірі 37 260,00 Доларів США, а також будь-яких інших доказів, які підтверджують належне виконання договору позики матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність цих доводів.

Вимога іпотекодержателя про усунення порушення вважається надісланою Іпотекодавцю належним чином, якщо вона, зокрема, надіслана поштою рекомендованим поштовим відправленням або відправленням з оголошеною вартістю, або кур`єрською службою цінним листом з повідомленням про вручення або про невручення у зв`язку з відмовою отримання повідомлення або відсутністю адресата за вказаною адресою або закінченням встановленого терміну зберігання.

У іпотечному договорі від 09.07.2020 року №1563 вказано, що адресою листування є: АДРЕСА_2 .

У зв`язку із невиконанням умов договору позики грошей від 09.07.2020 року №1562 та іпотечного договору від 09.07.2020 року №1563, а також на підставі ст.ст. 33, 35, 37 Закону України «Про іпотеку», 05 січня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , із вимогою про погашення заборгованості за договором позики грошей від 09.07.2020 року (т.1, а.с.32-33, т.2, а.с.12).

Згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №579, відправлення було вручене ОСОБА_1 17.02.2023 року (т.2, а.с.13).

В своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_1 зазначала, що підпис у вимозі про погашення заборгованості за договором позики грошей від 09 липня 2020 року виконаний не ОСОБА_2 .

Однак, 23 травня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_2 , якою він підтвердив факт того, що підпис на вимозі про погашення заборгованості за договором позики грошей від 09.07.2020 року виконана ним власноруч. У заяві він також пояснив, що він дійсно в цей період перебував на території Канади, проте поставив особистий підпис на вимозі, після чого направив її засобами поштового зв`язку своєму представникові (т.1, а.с.174-176).

Зазначене також було підтверджено представником відповідача адвокатом Шепітьком Г.І. у підготовчому судовому засіданні по справі.

Таким чином, відповідачем ОСОБА_2 для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки було надано вичерпний перелік документів, визначений постановою КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 р. № 1127.

Що стосується оцінки іпотечного майна, з якою не погоджується заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 , то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що

відповідно до матеріалів реєстраційної справи №101, для реєстрації права власності на предмет іпотеки було подано звіт про оцінку майна №15-06-01/23 року, що виконаний ТОВ «ДЗК+», та з якого вбачається, що станом на дату проведення оцінки, тобто, станом на 15 червня 2023 року, вартість предмету іпотеки склала 3 663 096,00 грн. (т.2, а.с.15).

Інших доказів вартості іпотечного майна, матеріали справи не містять.

Наявний в матеріалах справи звіт про оцінку об`єкта нерухомого майна, складений ТОВ «Оцінювальна фірма «АБАКУС», що складений 06.02.2024 року, то суд першої інстанції обгрунтовано не взяв його до уваги з огляду на те, що він був складений більш ніж через пів року з моменту складання звіту про оцінку майна №15-06-01/23, а тому, його відомості не містять об`єктивної інформації з приводу фактичної вартості об`єкта нерухомого майна станом на 15.06.2023 року.

Що стосується повноважень ОСОБА_5 на вчинення дій, пов`язаних із державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_4 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.7 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі подачі документів на державну реєстрацію уповноваженою на те особою встановлюється обсяг повноважень такої особи на підставі документа, що підтверджує її повноваження діяти від імені іншої особи.

Дійсність нотаріально посвідченої довіреності, відповідно до законодавства України, перевіряється за допомогою Єдиного реєстру довіреностей.

Матеріали реєстраційної справи №101 містять довіреність від 26.10.2022 року, згідно якої ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_5 на його представництво з питань звернення стягнення на предмет іпотеки на його користь, а саме, квартиру АДРЕСА_1 та скорочений витяг з Єдиного реєстру довіреностей від 20.06.2023 року №50236879 (т.2, а.с.10, 11).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зозулянского Дмитра Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через відпустку судді Комлевої О.С. та відкликання її з відпустки, повне судове рішення складено 16.07.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева