Справа № 2-409/11
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді Рогозіна С.В.,

при секретарі Дерачиць Н.О.,

з участю представника заявника ОСОБА_1 адвоката Станкевича В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Іванюка Ігоря Васильовича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ERSTE банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

01 травня 2025 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Іванюка І.В. про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню за позовом Публічного акціонерного товариства «ERSTE банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій просить суд визнати виконавчий лист № 2-409/11, виданий Рівненським міським судом Рівненської області 31 травня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ERSTE банк» заборгованості по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень, таким, що не підлягає виконанню повністю.

Представник заявника ОСОБА_1 адвокат Станкевич В.О. в судовому засіданні підтримав заяву адвоката Іванюка І.В. з підстав, викладених в ній та просив суд її задоволити.

Представник стягувача ТОВ «Консалт Солюшенс» в судове засіданні не з`явився, про дату, час та місце проведення повідомлявся належним чином, подав до суду письмові заперечення та просив суд відмовити в задоволенні заяви адвоката Іванюка І.В.

Заінтересована особа приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Капустіна Д.А. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення повідомлялася належним чином, подала до суду заяву, в якій просила суд провести розгляд справи без її участі.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2011 року позов Публічного акціонерного товариства «ERSTE банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ERSTE банк», солідарно, заборгованість по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень та судові витрати по справі, а саме: 1 700 гривень судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Ухвалою Рівненського міського суду від 05 травня 2015 року по справі № 2-409/11 замінено сторону виконавчого провадження за виконавчими документами, виданими Рівненським міським судом Рівненської області з Публічного акціонерного товариства «Ерсте банк» його правонаступником Публічним акціонерним товариством «Фідобанк».

13 листопада 2015 року проміжний правонаступник у позасудовому порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», набув право власності на предмет іпотеки - нежитлове приміщення - на підставі договорів іпотеки, якими забезпечувалося повернення кредиту за кредитними договорами. Це підтверджує витяг з Державного реєстру речових прав № 47608124 від 13 листопада 2015 року .

15 грудня 2015 року проміжний правонаступник надіслав приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Коломис Ользі В`ячеславівні два листи, у яких повідомив, що кредитор уклав із позичальницею-іпотекодавицею кредитні договори та договори іпотеки. У зв`язку з припиненням правовідносин, які виникли в силу означених кредитних договорів і договорів іпотеки, проміжний правонаступник просив приватного нотаріуса виключити запис із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про предмет іпотеки - нежитлове приміщення.

15 грудня 2015 року проміжний правонаступник уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В. і зареєстрований в реєстрі за № 4797. На підставі цього договору проміжний правонаступник продав ОСОБА_3 нежитлове приміщення за 1 250 000,00 грн (пункт 3 договору).

8 вересня 2021 року Рівненський міський суд Рівненської області постановив ухвалу, згідно з якою замінив проміжного правонаступника як стягувача на ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні про стягнення заборгованості згідно з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 лютого 2011 року у справі № 2-409/11.

Ухвалою Рівненського міського суду від 29 квітня 2022 року було поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів № 2-409/10, виданих Рівненським міським судом Рівненської області щодо боржників ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 654 380,44 грн., та видано Товариству з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» дублікати виконавчих листів № 2-409/10.

31 травня 2022 року Рівненський міський суд Рівненської області видав виконавчі листи № 2-409/11.

Позичальниця та поручитель зверталися до суду із заявами про визнання виконавчих листів у справі № 2-409/11 (про стягнення з них на користь стягувача 654 380,44 грн кредитної заборгованості) такими, що не підлягають виконанню. 9 червня 2023 року Рівненський міський суд Рівненської області постановив ухвалу у справі № 2-409/11 про задоволення означених заяв. 19 вересня 2023 року Рівненський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував ухвалу суду першої інстанції та відмовив у задоволенні вказаних заяв. 20 листопада 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою поручителя та позичальниці на постанову Рівненського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року у справі № 2-409/11 (на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

2 листопада 2023 року на підставі виконавчого листа приватна виконавиця відкрила ВП № 73211030.

16 грудня 2023 року поручитель звернувся до приватної виконавиці з клопотанням про закінчення ВП № 73211030 у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі судового рішення (шляхом продажу предмета іпотеки за ціною, яка суттєво перевищила розмір боргу).

22 січня 2024 року у відповіді за № 187 стягувач повідомив приватну виконавицю про те, що докази виконання поручителем рішення суду проміжний правонаступник стягувачеві не надав, кошти на виконання рішення від 22 лютого 2011 року у справі № 2-409/11 на рахунок стягувача не надходили.

Приватна виконавиця не прийняла жодного рішення за результатом розгляду клопотання поручителя про закінчення виконавчого провадження.

Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність приватної виконавиці, поручитель наголошував, що за рахунок звернення проміжним правонаступником стягнення на предмет іпотеки мали бути повністю погашені всі зобов`язання за кредитними договорами, за виконання яких поручитель поручився, тобто заборгованість, яку стягнув суд у справі № 2-409/11. Зауважив, що стягнута судом сума боргу становила 654 380,44 грн, а продаж нежитлового приміщення відбувся за 1 250 000,00 грн.

12 лютого 2024 року Рівненський міський суд Рівненської області постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у задоволенні скарги поручителя ОСОБА_1 через її необґрунтованість. 2 квітня 2024 року Рівненський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував ухвалу суду першої інстанції, визнав неправомірною бездіяльність приватної виконавиці у ВП № 73211030 та зобов`язав її вчинити дії з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11 відповідно до статті 39 Закону № 1404-VIII.

Втім, 11 грудня 2024 року Верховний суд прийняв постанову, згідно з якою постанову Рівненського апеляційного суду від 2 квітня 2024 року скасував, залишивши в силі ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2024 року.

Разом з тим, адвокат Іванюк І.В. як на підставу визнання виконавчого листа про стягнення з поручителя ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ERSTE банк» заборгованості по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень таким, що не підлягає виконанню посилається на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2024 року, якою суд визнав неправомірною бездіяльність приватної виконавиці у ВП № 73212553 та зобов`язав її вчинити дії з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11 про стягнення заборгованості з позичальниці - іпотекодавиці ОСОБА_2 відповідно до статті 39 Закону № 1404-VIII. 2 липня 2024 року Рівненський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2024 року залишив без змін. 01 липня 2025 року Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 02 липня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Капустіної Дарії Анатоліївни та зобов`язання вчинити дії визнав неподаною та повернув заявнику.

На виконання вимог ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 12 травня 2025 року про витребування доказів приватним виконавцем надано суду постанову про закінчення виконавчого провадження № 73212553 від 03 липня 2024 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства «Ерсте банк».

Проте, доводи адвоката Іванюка І.В., що його довіритель ОСОБА_1 у зазначеному зобов`язанні був поручителем, а відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, суд вважає безпідставним, з огляду на таке.

Відповідно до статті 546 ЦК України у редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати самостійно.

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Чинне законодавство не обмежує право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Забезпечувальне зобов`язання є додатковим (акцесорним), а не альтернативним основному. Реалізація особою права на захист певним способом не може залежати від застосування нею інших способів правового захисту.

Системний аналіз змісту наведених правових норм дає підстави для висновку, що їхнє обмежене тлумачення у вигляді припинення основного зобов`язання внаслідок звернення стягнення на один із предметів забезпечення за наявності інших забезпечень та, при цьому, неповному задоволенні вимог кредитора є несумісним з призначенням інституту забезпечення виконання зобов`язань, його правовою природою і сутністю та суперечить принципам розумності, пропорційності і рівності сторін, адже фактично позбавляє юридичного сенсу законодавчі приписи, якими передбачено право кредитора забезпечити виконання основного зобов`язання за рахунок кількох предметів іпотеки та інших способів забезпечення зобов`язання відповідно до умов кредитних договорів у разі, якщо можливість реалізації таких способів забезпечення не вичерпана.

Тобто буквальне застосування положень частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції можливе виключно у тих випадках, коли належне та повне виконання основного зобов`язання було забезпечене іпотекою і за усіма такими договорами іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки чи декількома способами забезпечення, але на реалізацію таких способів припинився строк звернення стягнення.

У разі якщо належне виконання основного договору забезпечувалося різними способами чи їх сукупністю, застосування вимог частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» щодо недійсності наступних вимог кредитора можливе лише у разі реалізації кредитором своїх прав за усіма такими договорами забезпечення, якщо можливість їх реалізації не втрачена, оскільки у протилежному випадку звернення стягнення на один із предметів іпотеки унеможливлює забезпечення виконання зобов`язання за допомогою інших способів забезпечення та протирічить принципу свободи договору та рівності сторін.

Отже у випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21), зазначено, що частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.

У справі, встановлено, що позасудове звернення стягнення здійснено на майно, яке було предметом іпотеки. Реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог.

Відповідно до долученої ТзОВ «Консалт Солюшенс» довідки кредитора про залишок суми боргу за основним зобов`язанням № 2025/6 від 03.06.2025 року залишок заборгованості за основним зобов`язанням по кредитному договору № 014/16545/9/17969 та кредитному договору № 014/16545/4/24045 складає 44 155 дол. США 59 центів, що складається з суми основного боргу.

Таким чином, враховуючи, що в справі, кредитні договори № 014/16545/17969 та № 014/16545/4/24045 були забезпечені декількома способами (іпотекою та порукою) та враховуючи те, що в результаті позасудового стягнення на предмет іпотеки не було задоволено вимоги кредитора в повному обсязі, тому зобов`язання позичальника не можна вважати припиненими.

Частиною другою ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Проте обставин, визначених вказаною нормою процесуального права, які б давали підстави для задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, зокрема: помилковість видачі виконавчого листа, добровільність виконання рішення суду боржником чи іншою особою, внаслідок чого обов`язок припинився, припинення обов`язку боржника з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України), у даній справі не встановлено.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяють на дві групи: 1) матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання); 2) процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Саме такі роз`яснення надано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові пленуму №8 від 25 вересня 2015 року "Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах".

Очевидно, що сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення.

Жодних підстав, як матеріально-правових, так і процесуально-правових, для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню судом не встановлено.

Виконавчий документ - це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов як підстава для їх виконання.

Органи виконавчої служби під час виконання рішень вчиняють дії згідно із змістом резолютивної частини рішення, яке зазначається у виконавчому листі, результатом цього має бути досягнення правового ефекту - фактичне виконання зазначеного у виконавчому листі рішення.

Так, як було зазначено вище, процесуальний закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявні обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, заявник пов`язував з тим, що його обов`язок як боржника, повністю відсутній у зв`язку із закінченням виконавчого провадження № 73212553 з встановлених законом підстав, а саме п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 605 ЦК України, зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель зобов`язується перед кредитором боржника відповідати за виконання останнім свого обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, включаючи сплату неустойки, процентів, відшкодування збитків тощо.

Стаття 543 ЦК України передбачає: якщо боржники є солідарними, кредитор має право вимагати виконання зобов`язання від будь-кого з них повністю або частково, а до повного виконання зобов`язання всі боржники залишаються відповідальними.

Солідарна відповідальність означає, що стягнення може бути звернене до одного або кількох боржників у повному обсязі, незалежно від того, з кого вже стягнута частина боргу.

Факт реалізації іпотечного майна та завершення провадження щодо основного боржника не є підставою для припинення відповідальності поручителя.

Це узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.03.2018 у справі №?415/2542/15-ц, де вказано: «Порука є способом забезпечення виконання зобов`язання, а не альтернативою боргу. Солідарність означає, що до повного виконання зобов`язання кредитор має право звертатися до будь-якого з боржників, незалежно від дій щодо інших.»

Також у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі №?138/240/16-ц наголошено: «Факт часткового виконання зобов`язання боржником не припиняє обов`язків поручителя, якщо не настали інші законні підстави для припинення поруки, передбачені ст. 559 ЦК України.»

У цій справі жодних доказів припинення зобов`язання поручителя або підстав, передбачених ст. 559 ЦК України, не подано.

Також не надано доказів про: сплив строку дії поруки; зміну зобов`язання без згоди поручителя; прощення боргу; залік, відступне або інше матеріальне припинення зобов`язання.

Таким чином, виконавчий лист було видано на законних підставах, і він залишається чинним, оскільки борг не погашено повністю.

У цій справі надані документи підтверджують, що виконавче провадження щодо основного боржника завершене у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, а виручені кошти були спрямовані на часткове погашення боргу за рішенням суду.

Оскільки виконання рішення в цій частині вже відбулося, підстави для продовження примусового стягнення з поручителя у цій частині відсутні.

Разом з тим, залишок боргу, що не був покритий вирученими коштами, не погашений, і тому виконавчий лист щодо цієї частини залишається чинним.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Також пунктом 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України встановлено, що однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 1291 Конституції України закріплено, що судове рішення у справі є обов`язковим для виконання. Держава забезпечує виконання судових рішень у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину "судового провадження" відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей 1 та 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Убачається, що у даній справі стягувач пред`явив виконавчі документи для примусового виконання.

Встановлено, що виконавчий лист у даній справі, який заявник просив визнати таким, що не підлягає виконанню, був виданий на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Подальші питання щодо здійснення стягнення за даним виконавчим листом вирішуються у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Суд вважає, що, не довівши суду факту припинення зобов`язань боржника за кредитним договором та договором поруки, вимоги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є недоведеними.

Доводи адвоката Іванюка І.В. про те, що звернення стягувачем стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності вказує на припинення зобов`язань боржників за кредитним договором і договором поруки на підставі ч.4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" і будь-які вимоги кредитора є недійсними, не є підставою для задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки вони не свідчать беззаперечно про припинення зобов`язань боржника за кредитним договором.

Крім того, суд зважає на правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 334/7136/17, де вказувалося, що доводи касаційної скарги про те, що позасудове врегулювання спору завершено, внаслідок чого відповідно до ч.4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, не заслуговують на увагу, оскільки дійсність вимог до боржника підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, а положення ст. 36 Закону України "Про іпотеку" не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на встановлені обставини.

Фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, на що і посилається заявник у поданій заяві, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" є підставою для закінчення виконавчого провадження, а не визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Судом встановлено, що позичальник та поручитель зверталися до суду із заявами про визнання виконавчих листів у справі № 2-409/11 (про стягнення з них на користь стягувача 654 380,44 грн кредитної заборгованості) такими, що не підлягають виконанню. 9 червня 2023 року Рівненський міський суд Рівненської області постановив ухвалу у справі № 2-409/11 про задоволення означених заяв. 19 вересня 2023 року Рівненський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував ухвалу суду першої інстанції та відмовив у задоволенні вказаних заяв.

Разом з тим, 12 лютого 2024 року Рівненський міський суд Рівненської області постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у задоволенні скарги поручителя ОСОБА_1 через її необґрунтованість. 2 квітня 2024 року Рівненський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував ухвалу суду першої інстанції, визнав неправомірною бездіяльність приватної виконавиці у ВП № 73211030 та зобов`язав її вчинити дії з примусового виконання виконавчого листа № 2-409/11 відповідно до статті 39 Закону № 1404-VIII. Втім, 11 грудня 2024 року Верховний суд прийняв постанову, згідно з якою постанову Рівненського апеляційного суду від 2 квітня 2024 року скасував, залишивши в силі ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 12 лютого 2024 року.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_4 звертався вже до суду із такою заявою, яка ухвалою суду від 9 червня 2023 року була задоволена, однак постановою Рівненського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року скасована, та те, що 12 лютого 2024 року Рівненський міський суд Рівненської області постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у задоволенні скарги поручителя ОСОБА_1 , яка постановою Верховного суду від 11 грудня 2024 року залишена в силі, та в результаті позасудового стягнення на предмет іпотеки не було задоволено вимоги кредитора в повному обсязі, а тому зобов`язання позичальника не можна вважати припиненими, при цьому факт реалізації іпотечного майна та завершення провадження щодо основного боржника не є підставою для припинення відповідальності поручителя, суд доходить висновку, що підстав для визнання виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "EРСТE банк" заборгованості по непогашеному кредиту таким, що не підлягає виконанню, немає, а отже у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Іванюка І.В. слід відмовити.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 89, 263, 265, 273, 353, 354, 432 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Іванюка Ігоря Васильовича про визнання виконавчого листа № 2-409/11, виданого Рівненським міським судом Рівненської області 31 травня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "EРСТE банк" заборгованості по непогашеному кредиту на загальну суму 654 380,44 гривень, таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Рівненського міського суду

Рівненської області Святослав РОГОЗІН