Справа № 142/390/25
Провадження № 22-ц/801/1641/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Нестерук В. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 рокуСправа № 142/390/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Панасюка О. С.,

учасники справи:

заявниця (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

боржник ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 12 червня 2025 року, постановлену у складі судді Нестерука В. В. в смт. Піщанка, дата складення повного судового рішення відповідає даті його постановлення, -

в с т а н о в и в :

В червні 2025 року ОСОБА_4 звернулася до Піщанського районного суду Вінницької області із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області від 12 червня 2025 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі судового наказу на підставі п.9 ч.1 ст. 165 ЦПК України (заяву подано з порушенням правил підсудності).

Мотивами прийнятої ухвали є те, що ОСОБА_1 до заяви про видачу судового наказу не надала будь-яких доказів на підтвердження реєстрації свого місця проживання в с. Дмитрашківка Тульчинського району Вінницької області та вказала, що фактично проживає в місті Ямпіль могилів-Подільського району Вінницької області, тому заяву подано з порушенням правил підсудності, що є підставою для відмови у видачі судового наказу, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦКПК України.

Окрім того, суд першої інстанції відмовляючи у видачі судового наказу вказав, що заявником заявлено вимогу про стягнення з боржника аліментів в розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, така вимога не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України: мінімальний розмір аліментів може бути зазначено лише при поданні заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, а заявниця висуває вимогу стягнути аліменти в частці.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_4 14 червня 2025 року подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що при оформлені заяви про видачу судового наказу були виконані вимоги ст. 163 ЦПК України, так як норми ЦПК України не покладають обов`язку при зверненні до суду із заявою надавати документи на підтвердження реєстрації свого місця проживання, а лише у відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 163 ЦПК України зобов`язують зазначити своє місце проживання (місцеперебування), що і було зроблено заявницею, тому суд першої інстанції помилкового відмовив у видачі судового наказу.

Крім того, суд першої інстанції розглядаючи питання видачі судового наказу, припустився надмірного формалізму, адже розмір аліментів не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку - це гарантований законом розмір, а тому вона заявила вимогу, яка може бути розглянута в наказному провадженні.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходив.

Апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу, зазначена в пункті 1 частини 1 статті 353 ЦПК України, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина 2 статті 369 ЦПК України).

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

У статті 162 ЦПК України зазначено, що заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Перелік підстав для відмови у видачі судового наказу закріплений в статті 167, згідно пункту 9 частини першої якої суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заяву подано з порушенням правил підсудності.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу закріплені у статті 163 ЦПК України а саме, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (частина 3 статті 163 ЦПК України)

Отже, цивільним процесуальним законом не передбачено обов`язку заявника додавати до заяви про видачу судового наказу докази реєстрації місця проживання.

Як вбачається із матеріалів справи заявниця ОСОБА_1 , подаючи заяву про видачу судового наказу вказала своє зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру (ч.7 ст.165 ЦПК України), однак запиту до Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця реєстрації заявника матеріали справи не містять, а відтак висновок суду першої інстанції про порушення заявницею правил підсудності є припущенням, яке не ґрунтується на фактичних обставинах.

Хоча суд першої інстанції не поклав це в основу для відмови у видачі судового наказу, проте окрім порушення правил підсудності послався на те, що заявницею заявлено вимогу, яка не підлягає розгляду в наказному провадженні (ч.1 ст.161 ЦПК України), про зауважує в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , відтак апеляційний суд зазначає наступне.

Пунктом 4 статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Пунктом 5 даної норми також передбачена можливість видачі судового наказу у разі заявлення вимоги про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Як вбачається із змісту заяви про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 всіх видів його доходів (заробітку), але не менше 50 % мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Даною нормою також встановлено, що мінімальний ґарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто, незалежно від способу стягнення коштів на утримання дитини, розмір присуджених до сплати аліментів не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, дане положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого виду судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у зазначеному розмірі є законним обов`язком платника аліментів, незалежно від того, у позовному чи в наказному провадженні розглянуті вимоги про стягнення аліментів.

Таким чином, апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції без достатніх правових підстав відмовив у видачі судового наказу ОСОБА_1 .

Відтак, ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 12 червня 2025 року слід скасувати як таку, що перешкоджає подальшому розгляду у справі, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду (пункт 4 частини 1 статті 379 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , задовольнити.

Ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 12 червня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

О. С. Панасюк