КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 2609/30529/12

номер провадження: 22-ц/824/8909/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Камільовського Валентина Валентиновича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 20 лютого 2025 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 240 000 грн 00 коп.

Позов мотивований тим, що 19 травня 2012 року позивач ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 240 000 грн 00 коп. із строком повернення до 14 серпня 2012 року, про що відповідачем було видано письмову розписку від 19 травня 2012 року, в якій зазначено про те, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 240 000 грн 00 коп. У зазначений в розписці термін, відповідач борг не повернув.

Тому враховуючи те, що відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики, позивач просив стягнути 240 000 грн 00 коп. основної суми боргу, три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 2 465 грн 75 коп., а всього стягнути з відповідача 242 465 грн 75 коп. Також просив стягнути судовий збір у розмірі 3 219 грн 00 коп.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 240 000 грн 00 коп. заборгованості, три проценти річних в сумі 2 465 грн 75 коп., судовий збір в сумі 3 219 грн 00 коп., а всього стягнуто 245 684 грн 75 коп.

12 квітня 2016 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення суду першої інстанції від 22 березня 2013 року, посилаючись на те, він є батьком відповідача ОСОБА_3 27 жовтня 2011 року Солом`янським РУГУ МВС України в місті Києві було порушено кримінальну справу за фактом зникнення його сина. Указував, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2013 року ОСОБА_3 визнано безвісно відсутнім з 01 грудня 2011 року, а рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року ОСОБА_3 оголошено померлим. Зазначав, що він є спадкоємцем після смерті сина, який не міг з`явитись в судове засідання, оскільки був визнаний безвісно відсутнім.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року заяву правонаступника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2013 року, задоволено.

Скасовано заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 березня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року було замінено відповідача ОСОБА_3 на ОСОБА_1

28 вересня 2016 року позивач ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь: три проценти річних від простроченої суми у розмірі 96 005 грн 53 коп.; суму інфляційних у розмірі 710 996 грн 75 коп.; загалом з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, ОСОБА_2 просив стягнути суму боргу у розмірі 1 606 502 грн 28 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 240 000 грн 00 коп. в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що між позивачем ОСОБА_2 та спадкодавцем ОСОБА_3 був укладений договір позики, підтверджений письмовою розпискою. Незважаючи на те, що боржника було визнано безвісно відсутнім, а згодом померлим, суд встановив, що на момент відкриття спадщини залишалося чинним зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Оскільки спадкоємець ОСОБА_1 прийняв спадщину, він відповідно до ст.ст.1218, 1282 ЦК України зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора в межах вартості успадкованого майна. Суд також наголосив, що оригінал розписки був у матеріалах справи і підтверджував факт передачі саме грошових коштів у гривнях, а не в іноземній валюті.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат та перерахованої у доларах США суми боргу, суд першої інстанції виходив із того, що такі вимоги є новими грошовими зобов`язаннями, які не існували на момент смерті боржника, а тому не могли увійти до складу спадщини. Крім того, в розписці чітко вказано суму боргу в національній валюті - 240 000 грн 00 коп. Також суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що між сторонами була домовленість про визначення позики в еквіваленті до доларів США, а тому суд не вважав обґрунтованим перерахунок зобов`язання у валютному еквіваленті (30 000 доларів США).

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 186 грн 26 коп.

Не погоджуючись з рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Камільовський В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, а також неправильне визначення правовідносин відповідно до встановлених судом обставин.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення про стягнення грошових коштів на підставі копії розписки, яка зникла з матеріалів справи ще в 2013 році, тобто за три роки до того, як відповідача було залучено у даній справі. Звертає увагу, що відповідно до акту, складеного працівниками суду 07 серпня 2013 року, після ознайомлення ОСОБА_2 07 серпня 2013 року було виявлено відсутність в матеріалах вищезазначеної справи оригіналу розписки ОСОБА_3 про отримання суми грошей, про що повідомлено головуючому у справі судді Кушнір С.І. та заступнику голови Солом`янського районного суду міста Києва Калініченко О.Б.

Вказує, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у справі №2609/30529/12 проведення судової почеркознавчої експертизи за копією розписки було доручено приватній експертній установі ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа». Судом було погоджено кандидатуру судового експерта Кривошеїної О.П. Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 11 липня 2017 року №2268 експертом було зазначено, що рукописний текст розписки та підпис, виконані ОСОБА_3 . Проте після проведення експертизи було встановлено, що відповідно до відомостей з Державного Реєстру атестованих судових експертів, свідоцтво експерта Кривошеїної О.П., станом на момент проведення вищезазначеної експертизи було недійсне.Тому за клопотанням відповідача ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 січня 2019 року було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - КНДІСЕ). Відповідно до повідомлення КНДІСЕ від 19 червня 2018 року №3011/3012/18-32/3013/18-33 проведення експертизи є неможливим з огляду на відсутність оригіналу досліджуваної розписки. Наголошує, що на початку розгляду справи позивачем було долучено оригінал розписки від 19 травня 2012 року. Проте зазначений оригінал зник, як тільки постало питання про можливе проведення експертизи. З огляду на це вважає, що рішення суду першої інстанції не містить належного обґрунтування наявності між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення такого договору.

Зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_2 ґрунтуються на копії розписки від 19 травня 2012 року, оригінал якої йому нібито надав ОСОБА_3 (батьком якого є відповідач) під час отримання грошових коштів. Водночас рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2013 року ОСОБА_3 визнано безвісно відсутнім з 01 грудня 2011 року, а рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року - померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час розгляду справи в суді першої інстанції, представник відповідача неодноразово наголошував у своїх письмових та усних поясненнях, що реальною підставою подання ОСОБА_2 даного позову є його намагання заволодіти часткою (1/2) квартири, яка належала зниклому ОСОБА_3 .

Також представник ОСОБА_1 - адвокат Камільовський В.В. подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що представником відповідача подано апеляційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року та станом на момент її подання, рішення суду від 02 грудня 2024 року не набрало законної сили.

Крім того, апеляційну скаргу подав представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Моргун Д.М., в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що в даному випадку на спадкоємця покладаються обов`язки визначені cт.1050 ЦК України, тобто, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до cт.625 ЦК України. Таким чином скаржник вважає, що спадкоємець отримав у спадок суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений. Тому позивач ОСОБА_2 , подавши заяву про уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 , який є спадкоємцем позичальника, на свою користь суму боргу в розмірі 30 000 доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми до дня визнання померлим у розмірі 2 700 доларів США та інфляційні втрати у розмірі 23 962 доларів США, що разом складало 56 662 доларів США. Однак суд першої інстанції проігнорував твердження сторони позивача про те, що гроші надавалися в позику у доларах США у розмірі 30 000 доларів США, що на той час згідно офіційного курсу складало 240 000 грн 00 коп.

Наголошує, що надаючи грошові кошти в позику в іноземній валюті (доларах США) в розписці було вказано на першому місці грошова одиниця України - гривні та сума, що була надана з використанням валютного (обмінного) курсу іноземної валюти.

Тому вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Жаданов Д.С. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Моргуна Д.М., у якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки ОСОБА_3 було визнано безвісно відсутнім з 01 лютого 2011 року, а розписка, яка покладена в основу позову, складена після цієї дати, що ставить під сумнів можливість її підписання саме цією особою. Вказує, що позивач не довів факту передачі грошових коштів як підстави виникнення зобов`язання, а копія розписки не може підтверджувати укладення договору позики без належного підтвердження її дійсності й достовірності. Експертне дослідження не встановило автентичності підпису ОСОБА_3 , а висновок судово-почеркознавчої експертизи не був визнаний належним доказом. Також звертає увагу на недопустимість показань свідків, які не бачили ОСОБА_3 після його зникнення, і вказував на невідповідність обраного позивачем способу захисту, адже відповідно до ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора до спадкоємця задовольняються лише в межах вартості спадкового майна, шляхом одноразового платежу, а не шляхом пред`явлення позову про звернення стягнення на спадкове майно. Просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Моргуна Д.М. залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Позивач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги представника відповідача - адвоката Камільовського В.В., своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача - адвоката Камільовського В.В. на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року підлягає залишенню без задоволення. апеляційна скарга представника відповідача - адвоката Камільовського В.В. на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва 20 лютого 2025 року підлягає задоволенню частково, апеляційна скарга представника позивача - адвоката Моргуна Д.М. на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

З наявної у матеріалах справи копії розписки від 19 травня 2012 року слідує, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в борг грошові кошти у сумі 240 000 грн 00 коп., що складає еквівалент 30 000 доларів США, які ОСОБА_3 зобов`язався повернути до 14 серпня 2012 року (а.с.4, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2013 року у справі № 760/5504/13-ц задоволено заяву ОСОБА_1 , зацікавлені особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Головне управління юстиції в місті Києві про визнання особи безвісно відсутньою. Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безвісно відсутнім з 01 грудня 2011 року. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 пішов з дому та не повернувся. По факту зникнення ОСОБА_3 27 жовтня 2011 року Солом`янським РУ ГУМВС України в місті Києві була відкрита оперативно-розшукова справа № 09-2060, в якій 13 листопада 2011 року винесено постанову про заведення оперативно-розшукової справи та оголошено державний розшук ОСОБА_3 . Місцезнаходження ОСОБА_3 не встановлено (а.с.232-236, т.1).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року у справі №760/1615/15-ц ОСОБА_3 оголошено померлим. Вирішено днем смерті ОСОБА_3 вважати день набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим. Вказане рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 18 січня 2016 року (а.с.87, т.1).

З урахуванням наведеного та приймаючи до уваги, що відповідно до ч.3 ст.46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це, днем смерті ОСОБА_3 слід вважати ІНФОРМАЦІЯ_3 .

12 лютого 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , серія НОМЕР_1 , про що складено відповідний актовий запис № 7 (а.с.112, т.1).

П`ятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 253/2016 після смерті ОСОБА_3 , згідно з якою єдиним спадкоємцем за законом є його батько - ОСОБА_1 (а.с.114, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року за клопотанням відповідача у даній справі призначено судову - почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено товариству з обмеженою відповідальністю «Київська незалежна судово-експертна установа» (далі - ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа»).

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №2268 за матеріалами цивільної справи № 2609/30529/12-ц (2-1548/17), складеного 11 липня 2017 року експертом ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» Кривошеїною О.П., рукописний текст розписки від 19 (14) травня 2012 року, складеної від імені ОСОБА_3 про отримання у ОСОБА_2 грошей в сумі 240 000 грн 00 коп., електрофотографічну копію якої надано на експертизу, виконаний ОСОБА_3 . Підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від 19 (14) травня 2012 року про отримання у ОСОБА_2 грошей в сумі 240 000 грн 00 коп., електрофотографічну копію якої надано на експертизу, виконаний ОСОБА_3 (а.с.89-101, т.1).

Згідно з відомостями з Державного Реєстру атестованих судових експертів свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта Кривошеїної О.П. станом на момент проведення зазначеної експертизи було недійсне.

З урахуванням вказаних обставин, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року призначено у даній справі повторну судову-почеркознавчу експертизу (а.с.130-131, т.2).

21 червня 2018 року до суду першої інстанції надійшло повідомлення КНДІСЕ від 19 червня 2018 року №3011/3012/18-32/3013/18-33 про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, оскільки не надано оригіналу досліджуваної розписки від імені ОСОБА_3 від 19 травня 2012 року (а.с.135-137, т.2).

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Отже письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з ч.1 ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється з смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконано іншою особою.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).

За правилом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України).

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (ст.1282 ЦК України у редакції на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ).

Відповідно до ч.1 ст.37 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 19 липня 2016 року - заміни відповідача), у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий правовий висновок щодо застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) не встановив.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року по справі № 6-2962цс16 наведено правовий висновок, що «чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст.1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс21) зроблені наступні висновки: «у спірних правовідносинах до складу спадщини входить, зокрема, обов`язок з відшкодування шкоди, що належав спадкодавцю (ОСОБА_6) за життя. Цей обов`язок не припинився внаслідок смерті боржника та продовжує існувати. Відтак процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника (фізичної особи) є цілком можливим. При вирішенні питання заміни учасника справи правонаступником та заміни сторони виконавчого провадження у разі смерті фізичної особи (боржника, відповідача) судам перш за все необхідно з`ясувати коло всіх спадкоємців померлої особи, а також встановити, чи пред`явлено кредитором вимоги до спадкоємців боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17(пункт 101)).

Оскільки зі смертю боржника його грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст.ст. 1281 і 1282 ЦК України. Ст.1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до боргових зобов`язань. Сплив цих строків має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права) за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (пункти 57-62), від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 69.5), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 39), від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункти 99-100)). […] задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст.1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункт 98)).

… звернення кредитора безпосередньо до суду, зокрема із заявами про процесуальне правонаступництво та (або) про заміну сторони виконавчого провадження, слід розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 ЦК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в цій справі (провадження № 61-11141св19), на яку посилається позивач, зазначено, що «у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. […] хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення позики входять до складу спадщини, то умови договору щодо строків повернення позики чи сплати її частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. […] згідно принципу змагальності цивільного процесу, закріпленого у ст.ст.12, 81 ЦПК України, за яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, - доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц та від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2023 року у справі № 669/446/17 (провадження № 61-8415св21) зазначено, що «у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України».

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)).

У ч.ч.1, 3 ст.12, ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалою Солом`янського районного судом міста Києва від 22 березня 2013 року, яка занесена до журналу судового засідання, було задоволено клопотання позивача ОСОБА_2 про залучення до матеріалів справи оригіналу розписки, що підтверджується даними журналу судового засідання від 22 березня 2013 року (а.с.25-26, т.1).

З акту від 08 серпня 2013 року, який складений консультантом суду, секретарем судового засідання та судовим розпорядником Солом`янського районного суду міста Києва, вбачається, що після ознайомлення позивачем ОСОБА_2 зі справою 07 серпня 2013 року було виявлено відсутність в матеріалах справи оригіналу розписки ОСОБА_3 (а.с.67, т.1).

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оригінал розписки знаходився у розпорядженні суду.

Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обов`язок про повернення боргу за договором позики не припиняється внаслідок смерті боржника. При цьому, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок смерті спадкодавця, при цьому підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Оскільки правовідносини у даній справі допускають правонаступництво, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року замінено відповідача ОСОБА_3 , який помер, його правонаступником ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_3 на праві власності належала 1/2 частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком, та не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Наведені висновки суду першої інстанції грунтуються не тільки на матеріалах справи, а й на висновках та вказівках Верховного Суду, які викладені у постанові від 23 листопада 2023 року, згідно з якою були скасовані судові рішення першої та апеляційної інстанції у цій справі по суті спору, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Камільовського В.В. про те, що оскільки у матеріалах справи відсутній оригінал розписки від 19 травня 2012 року, то відсутні підстави для висновку про існування між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, а також, що розписка від 19 травня 2012 року датована вже після того як ОСОБА_3 визнано безвісно відсутнім з 01 грудня 2011 року.

Таким чином ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_3 , зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора спадкодавця ОСОБА_2 повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину.

Обґрунтовуючи позов в частині стягнення основної суми боргу за договором позики у розмірі 799 500 грн 00 коп., що еквівалентна 30 750,00 доларів США, позивач ОСОБА_2 вказував, що саме таку суму у доларах США позичальник отримав та зобов`язаний повернути позикодавцеві.

Вирішуючи позов в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що така сума, визначена у доларах США, є необґрунтованою, оскільки у розписці зазначено про передачу саме 240 000 грн 00 коп. і саме ці грошові кошти підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Колегія суддів не може погодитись із указаним висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як зазначалось вище, відповідно до змісту розписки від 19 травня 2012 року ОСОБА_2 передав в борг ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 240 000 грн 00 коп., що еквівалентно 30 000,00 доларів США, зі строком повернення коштів до 14 серпня 2012 року.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна, зокрема, для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив обґрунтовану позицію позивача щодо визначення боргу в доларах США, посилаючись винятково на зазначену у розписці суму в гривнях.

Аналіз змісту самої розписки від 19 травня 2012 року вказує на передачу грошових коштів у сумі 240 000 грн 00 коп., що чітко позначено як еквівалент 30 000,00 доларів США.

Такий підхід до фіксації позики є цілком розумним з огляду на економічні обставини обігу валюти на момент укладення правочину.

Тому, виходячи із принципу розумності, який має враховуватись під час аналізу реального змісту волевиявлення сторін, суд повинен надати пріоритет суті правочину, а не лише формальному зазначенню валюти в розписці.

Зміст договору позики від 19 травня 2012 року, а саме визначені в ньому суми, не дають підстав для висновку, що боргове зобов`язання виникло саме у гривнях. Навпаки сторони зафіксували суму боргу у валютному еквіваленті, що становить 30 000,00 доларів США.

Наведені обставини вказують на те, що кошти були надані саме в доларах США, а зазначена сума в гривнях є лише еквівалентною оцінкою на момент передачі. Це зобов`язує боржника повернути саме ту суму в доларах США, яку фактично було позичено.

Так, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У ст.1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

«валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що із ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_3 , на користь позичальника ОСОБА_2 підлягає стягненню основна сума боргу за договором позики у розмірі, еквівалентному 30 000, 00 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленому для відповідної валюти на день платежу.

Такий висновок відповідає вимогам ефективності й розумності, оскільки враховує реальну суть домовленостей сторін, що кошти були надані саме в доларах США, а гривнева сума була лише еквівалентом на момент передачі. Це підтверджується розпискою, змістом договору та узгоджується з практикою Верховного Суду. Такий підхід дозволяє справедливо вирішити спір і реально захистити права позикодавця, що і є головним завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст.2 ЦПК України).

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, наведених вище обставин справи, вимог закону та практики Верховного Суду, не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення із ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_3 , на користь позичальника ОСОБА_2 основної суму боргу за договором позики у розмірі 240 000 грн 00 коп.

Також колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, що такі вимоги є новими грошовими зобов`язаннями, які не існували на момент смерті боржника, а тому не могли увійти до складу спадщини, виходячи з такого.

Згідно з приписами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Згідно з ч.2 ст.1282 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 369/10424/17 (провадження № 61-8310св19) зроблено висновок по застосуванню ч.2 ст.1282 ЦК України та вказано, що стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми боргу пов`язуються з нездійсненням спадкоємцем (спадкоємцями) одноразового платежу, а не з фактом ухилення спадкоємця від виконання зобов`язання спадкодавця.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 625, 1216, 1218, 1282 ЦК України та релевантної практики Верховного Суду, відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, у вигляді обов`язку сплатити борг із врахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних, входить до складу спадщини як обов`язок спадкодавця, не є особистою відповідальністю і не припиняється зі смертю боржника; тому в межах вартості успадкованого майна зазначене зобов`язання підлягає виконанню спадкоємцем.

Відповідно до змісту остаточних позовних вимог, ОСОБА_2 просив стягнути із ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_3 , на свою користь три проценти річних від простроченої суми у розмірі 96 005 грн 53 коп. та суму інфляційних у розмірі 710 996 грн 75 коп.

Зі змісту розписки від 19 травня 2012 року вбачається, що строк повернення суми боргу встановлений до 14 серпня 2012 року.

Тобто з 15 серпня 2016 року розпочалося прострочення грошового зобов`язання за цим договором позики від 19 травня 2012 року.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст.12,13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно розрахунку, що доданий до матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача три проценти річних за період з 01 вересня 2012 року по 01 серпня 2016 року.

Тому з урахування принципу диспозитивності цивільного судочинства, початком перебігу прострочення грошового зобов`язання та, відповідно, здійснення розрахунку трьох процентів слід вважати 01 вересня 2012 року.

Як зазначалося вище, з урахуванням рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року у справі №760/1615/15-ц, та положень ч.3 ст.46 ЦК України, днем смерті ОСОБА_3 слід вважати ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Оскільки за правилом ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України), то в даному випадку відповідач ОСОБА_1 успадкував усі активи та відповідно борги ОСОБА_3 , які існували станом на 18 січня 2016 року.

Відтак із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 01 вересня 2012 року по 18 січня 2016 року, що підлягає розрахунку, виходячи із суми основного грошового зобов`язання у розмірі 30 000, 00 доларів США, що становить 3 044,26 доларів США (сума боргу (30 000,00 доларів США) ? 3 % ? кількість прострочених днів (1 235 днів ) ? 365 (кількість днів у році).

Станом на 18 січня 2016 року 3 044,26 доларів США було еквівалентно 74 228 грн 19 коп. (1 долар США = 24 грн 38 коп.).

Отже сума трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 01 вересня 2012 року по 18 січня 2016 року, яка підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , становить 74 228 грн 19 коп.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення із ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 710 996 грн 75 коп., то колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

За змістом ст.1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі N 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Оскільки встановлено, що предметом за договором позики від 19 травня 2012 року були грошові кошти в іноземний валюті (30 000,00 доларів США), то в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, оскільки це не узгоджується із метою індексації, яка полягає у компенсації знецінення національної валюти України - гривні.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням встановлених вище обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції від 02 грудня 2024 року не може бути залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основну суму боргу за договором позики у розмірі, еквівалентному 30 000,00 доларів США, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленому для відповідної валюти на день платежу, а також три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 01 вересня 2012 року по 18 січня 2016 року у розмірі 74 228 грн 19 коп., в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 слід відмовити за їх безпідставністю.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції скасовано рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , то додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року у даній справі, згідно з яким стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 186 грн 26 коп., підлягає скасуванню, а тому апеляційна скарга представника відповідача - адвоката Камільовського В.В. на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва 20 лютого 2025 року підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду даної справи у трьох судових інстанціях позивач ОСОБА_2 сплатив судовий збір у загальному розмірі 23 651 грн 98 коп. (3 219 грн 00 коп., а.с.10, т.1; 2 400 грн 00 коп., а.с.172, т.2; 1 236 грн 98 коп., а.с.184, т.2; 4 850 грн 00 коп., а.с.48, т.3; 1 588 грн 00 коп., а.с.62а, т.3; 10 268 грн 00 коп., а.с.297, т.4).

Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі пропорційному розміру задоволених позовних вимог, що становить 19 467 грн 44 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Камільовського Валентина Валентиновича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Камільовського Валентина Валентиновича на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва 20 лютого 2025 року - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Моргуна Дмитра Миколайовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 20 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основну суму боргу за договором позикиу розмірі, еквівалентному 30 000 (тридцять тисяч) доларів США 00 центів, що підлягає сплаті в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленому для відповідної валюти на день платежу, а також три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 01 вересня 2012 року по 18 січня 2016 року у розмірі 74 228 грн 19 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 19 467 грн 44 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: