Єдиний унікальний номер судової справи 470/914/24
Номер провадження 22-ц/812/627/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

14 липня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Панфілової Д.А.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Панфіловою Дар`єю Андріївною, рішення, яке ухвалене Березнегуватським районним судом Миколаївської області 10 лютого 2025 року, під головуванням судді Лусти С.А., в приміщені цього ж суду о 13 год. 31 хв., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та факту перебування на утриманні, заінтересовані особи Березнегуватська селищна рада, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Міністерство оборони України,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю та факту перебування на утриманні, заінтересована особа Березнегуватська селищна рада.

В обґрунтування заяви зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув рідний брат заявника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За життя ОСОБА_2 проживав разом із заявником ОСОБА_1 за адресою будинок АДРЕСА_1 .

Заявник ОСОБА_1 тривалий час має стійкі розлади здоров`я, що призвело до втрати працездатності. Відповідно до виписних епікризів він потребує постійного нагляду лікарів, періодичного лікування та обстеження.

Весь час лікування ОСОБА_1 його брат ОСОБА_2 доглядав за ним, сплачував вартість ліків, комунальних послуг та утримував фінансово заявника. Відповідно до довідки про доходи заявник мав мінімальний дохід та не міг самостійно сплатити всі витрати на утримання житла та лікування, а тому ОСОБА_2 забезпечував матеріального заявника та був єдиним джерелом підтримки.

Крім того, ОСОБА_2 постійно проживаючи з ОСОБА_1 , купував побутову техніку для спільного побуту, сплачував за послуги з доступу до мережі Інтернет, здійснював ремонт, оплачував заміну вікон.

Вищевказані обставини підтверджуються письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 та факт перебування заявника на утриманні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 2015 року по 28 березня 2022 року.

Встановлення вказаних юридичних фактів необхідно заявнику для захисту та забезпечення власних прав та законних інтересів, а також з метою:

призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 ;

отримання виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі загибеллю ОСОБА_2 під час захисту Батьківщини;

отримання пільг та соціальних гарантій.

Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2024 року залучено до участі у справі в якості заінтересованих осіб Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Міністерство оборони України (том 1 а.с.142).

Заінтересована особа Березнегуватська селищна рада надала до районного суду заяву, в якій зазначала, що заперечень по справі не має.

Заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надало до районного суду заяву, в якій просило розглянути справу без участі представника за наявними у справі матеріалами.

Заінтересована особа Міністерство оборони України надало до суду заяву, в якій просило залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право.

Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання Міністерства оборони України про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Рішенням Березнегуватського районного суду міста Миколаєва від 10 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заявником не доведено факту постійного проживання однією сім`єю разом з померлим братом ОСОБА_2 в період з 2015 року до 28 березня 2022 року, наявності у них постійного спільного побуту, бюджету, взаємних прав та обов`язків. Також зазначено, що досліджені докази не дають суду підстави для висновку, що заявник перебував на повному утриманні брата, адже жоден з них не доводить, що одержувана від ОСОБА_2 допомога була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Панфілову Д.А., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.

Представники заінтересованих осіб - Березнегуватської селищної ради, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Міністерства оборони України в судове засідання не з`явилися, повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи належним чином, через Електронний кабінет.

Зважаючи на вимоги ст.ст.128,130, ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів визнала неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, враховуючи, зокрема, що матеріали справи є достатніми для проведення судового розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам не відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статі 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Згідно ч.7 ст.19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За правилами п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

З матеріалів справи убачається, що звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні померлого годувальника ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його брат ОСОБА_2 , з яким позивач проживав однієї сім`єю та перебував на його утриманні.

Заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні померлого годувальника ОСОБА_1 пред`явив до суду у порядку її розгляду за правилами окремого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний із порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Аналогічні за змістом висновки щодо встановлення факту викладені в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №302/991/19 (провадження №61-1128св20), від 29 червня 2022 року у справі №205/6338/21 (провадження №61-19306св21).

Встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю та перебування на утриманні померлого годувальника необхідне заявнику, як зазначено у заяві, для вирішення питання призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 ; отримання виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі загибеллю ОСОБА_2 під час захисту Батьківщини; отримання пільг та соціальних гарантій.

З матеріалів справи вбачається, що Міністерство оборони України під час розгляду справи в суді першої інстанції заперечувало проти розгляду даної справи в порядку окремого провадження у зв`язку із наявністю спору про право.

Так, під час розгляду справи Міністерством оборони України надано до районного суду відзив на заяву, в якому заперечувало проти задоволення заяви ОСОБА_1 та просило залишити заяву без розгляду.

У постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що між особою, яка просить встановити факт, що має юридичне значення, та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки міністерство не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги (пункт 106).

Міністерство оборони України не є суб`єктом сімейних правовідносин, тобто між заявником та вказаним міністерством не може виникнути спір про право під час розгляду заяви про встановлення юридичного факту.

Виходячи з викладеного, заперечення Міністерства оборони України щодо вимог заявника не є підставою для залишення такої заяви без розгляду.

Представник заявника в судовому засіданні апеляційної інстанції зауважувала, що не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги та призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника з метою чого і подано в порядку окремого провадження відповідну заяву про встановлення факту, оскільки інші особи, які можуть бути суб`єктом отримання таких виплат, відсутні.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога, серед іншого, призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби (п.1 ч.2 ст.16 Закону України).

За положеннями ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у випадках, зазначених у пп.1- 3 п.2 ст.16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до СК України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно зі ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Разом з тим, у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 вересня 2023 року у справі №641/5425/21 (провадження №61-2699св23) зроблено висновок, що «у справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

З матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Державна реєстрація смерті здійснена 04 жовтня 2023 року (том 1 а.с.53, том 2 а.с.65).

Відповідно до довідки Березнегуватської селищної ради від 12 травня 2025 року за №1294/06-18, станом на 28 березня 2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , був зареєстрований тільки ОСОБА_2 (том 2 а.с.63 зворот, том 1 а.с.41).

Згідно з інформацією Березнегуватського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 24 січня 2025 року за №49/23.2-22 ОСОБА_2 зареєстрований батьком двох дітей: сина ОСОБА_8 , 2001 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньки ОСОБА_9 (том 1 а.с.35,195).

З наданої на запит апеляційного суду копії спадкової справи за №38/2024, заведеної після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_10 , в якій остання зазначає, що приймає спадщину, яка залишилась після смерті свого батька. Відомостей щодо видачі свідоцтв про право на спадщину матеріали спадкової справи не містять.

При розгляді даної заяви, районний суд не з`ясував коло спадкоємців після смерті ОСОБА_2 та не вирішив питання про залучення їх до участі у справі.

На думку колегії суддів, не встановивши коло спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , не залучивши їх до участі у справі в якості заінтересованих осіб, та не з`ясувавши їх позицію на предмет вирішення заяви про встановлення юридичних фактів, суд першої інстанції дійшов помилково висновку щодо розгляду заяви ОСОБА_1 в порядку окремого провадження.

Втім, оскільки сторона заявника фактично заперечує право ОСОБА_10 на отримання відповідних виплат та одноразової грошової допомоги, вважаючи, що вона не має права на їх отримання, то колегія суддів вважає, що встановлення вищевказаних фактів не носить безспірний характер. До того ж, встановлення таких юридичних фактів в подальшому може вплинути на права та обов`язки спадкоємця, а тому такий спір може вирішуватися лише в порядку позовного провадження.

Тобто існує спір про право, що вже саме по собі виключало право суду розглядати дану справу в порядку окремого провадження.

За ч.4 ст.315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та факту перебування на утриманні померлого годувальника не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви випливає, що існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Оскільки районний суд розглянув заяву в порядку окремого провадження, то апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати, а заяву ОСОБА_1 , відповідно до ч.6 ст.294 ЦПК України, залишити без розгляду.

Одночасно заявнику слід роз`яснити його право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Панфіловою Дар`єю Андріївною, - задовольнити частково.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 10 лютого 2025 року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та факту перебування на утриманні, заінтересовані особи Березнегуватська селищна рада, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Міністерство оборони України - залишити без розгляду.

Роз`яснити заявнику ОСОБА_1 про його право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 16 липня 2025 року