КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/7380/23 Головуючий у І інстанції Сіромашенко Н.В.
Провадження №22-ц/824/5344/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Полєтаєва Ігора Олексійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року позивачі звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просили: 1) визнати недійсною довіреність, посвідчену Ковган Н.А., секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області 28 січня 2000 року по реєстру за №10; 2) визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 лютого 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бердесом О.В., реєстраційний №452, в частині продажу частини квартири по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 ; 3) скасувати державну реєстрацію права власності на частини квартири по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , проведену 14 вересня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко Є.В., шляхом внесення змін у запис про державну реєстрацію права власності, а саме: частку власності зазначити «1/2» замість «1/1».

Позов обґрунтовують тим, що позивач ОСОБА_2 разом зі своїм батьком ОСОБА_6 придбали по частині квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Белугіною В.Л.

Зазначає, що в даній квартирі проживав батько позивача, який зловживав спиртними напоями та вів аморальний спосіб життя, у зв`язку з чим позивач спілкувався дуже рідко з батьком і то тільки по телефону, потім за борги йому відключили телефон і їх спілкування взагалі припинилося.

Вказує, що після смерті матері позивача він намагався розшукати батька за адресою його останнього проживання, тобто у квартирі по АДРЕСА_1 . Однак, квартира була зачинена, а позивач дізнався, що батько там вже не проживає.

У 2019 року Шевченківським УП ГУНП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 0002412 за ч. 2 ст. 190 КК України, з матеріалів якого він дізнався, що його батько ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у геріатричному пансіонаті в смт. Онуфріївка Кіровоградської області. Зазначає, що постановою від 12 березня 2020 року кримінальне провадження № 0002412 було закрите, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування.

Крім того, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 12 березня 2019 року позивачу стало відомо, що власницею квартири по АДРЕСА_1 , в якій проживав батько позивача і яка належала їм по частині, є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Левченко Є.В., за реєстровим № 3489, продавцем за цим договором була ОСОБА_7 .

Зазначає, що вказаних осіб він не знає і він ніколи не укладав з ними будь-яких договорів, належну йому частину квартири він ніколи не продавав, будь-яких доручень на такі дії нікому не надавав, не дарував. У зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Однак, при ознайомленні з матеріалами вказаної справи позивач дізнався, що квартира АДРЕСА_1 перепродавалась декілька разів, а саме: 08 лютого 2000 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Бердесом О.В. вказана квартира була продана ОСОБА_4 , де продавцем за вказаним договором був ОСОБА_6 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_2 по довіреності, посвідченої ОСОБА_8 , секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області 28 січня 2000 року по реєстру за № 10; 20 серпня 2003 року за договором купівлі-продажу право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_9 - 4/5 частин та кучер- ОСОБА_10 - 1/5 частина; 18 квітня 2005 року право власності на квартиру перейшло за договором купівлі-продажу до ОСОБА_7 ; 19 серпня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 продала квартиру ОСОБА_1 , яка володіє нею до теперішнього часу.

Позивач наголошує, що ніколи не давав своєму батьку чи будь-якій іншій особі довіреність на право розпорядження належною йому частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки позивач не їздив у 2000 році до смт. Онуфріївка Кіровоградської області, ніколи не був у Попівській сільській раді народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області, про довіреність, посвідчену секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області Ковган Н.А. від 28 січня 2000 року дізнався з матеріалів цивільної справи № 761/38/22, яка перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва.

Крім того, позивач ОСОБА_2 з 01 жовтня 1993 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , а тому придбана у 1995 році частина квартири по АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя. Вказує, що позивач ОСОБА_3 згоди на продаж чи будь-яке розпорядження спільним майном подружжя, а саме частиною квартири по АДРЕСА_1 , не давала, нотаріально не посвідчувала, зв`язку з чим позивачі вимушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Як на підставу задоволення позовних вимог посилається також на відсутність у секретаря Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області Ковган Н.А. повноважень на посвідчення довіреності для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, вважає що така довіреність не може прирівнюватись до нотаріальної.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року долучено до матеріалів справи висновок експерта від 19 травня 2023 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання про відвід експерта та про витребування доказів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвокату Полєтаєву І.О. про ухвалення додаткового рішення .

Не погоджуючись з вказаними ухвалами та рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Полєтаєв І.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані протокольні ухвали та рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.11.2024 року та ухвалити нове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача 43 000,00 грн судових витрат у суді першої інстанції. Також просить стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, понесені останньою у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не досліджував справу (матеріали) приватного нотаріуса Бердеса О.В. щодо посвідчення ним договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2000 року, зокрема на предмет наявності письмової згоди ОСОБА_3 на відчуження спільного сумісного майна подружжя та помилково встановив відсутність такої згоди на підставі показів свідка ОСОБА_3 .

Скаржник також звертає увагу апеляційного суду на те, що оскаржуване рішення суд обґрунтував висновком експерта ТОВ Експертно-дослідної служби України за №990/05/2023 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_2 від 19.05.2023 року, складений експертом Фраймович Л.В., який є недопустимим доказом, оскільки експертиза проведена з грубими порушеннями. Апелянт зазначає, що ТОВ «Експертно-дослідна служба» та експерт Фраймович Л.В. не мали права проводити почеркознавчу експертизу, яка відповідно до п. 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮУ №53/5 від 08.10.1998 року, віднесена до криміналістичних експертиз, та має проводитись виключно державними спеціалізованими установами, які здійснюють судово-експертну діяльність.

Крім того, з тексту висновку експерта вбачається, що для проведення експертного дослідження позивачем була надана технічна копія довіреності, а не її оригінал, що не відповідає п. 3.5 вказаної Інструкції.

Вважає такий висновок експерта неналежним доказом та взятий до уваги судом першої інстанції в порушення вимог процесуального законодавства.

З огляду на те, що позивач обґрунтовував позовні вимоги про визнання недійсною довіреності саме тим, що підпис від імені ОСОБА_2 зображення якого міститься у рядку «Подпись» на лицьовій стороні технічної копії довіреності від імені ОСОБА_2 від 28.01.2000, посвідченої секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області Ковгна Н.А., виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, неналежним доказом, така обставина не була доведена ним під час судового розгляду, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Крім того скаржник зазначає, що матеріалами справи не спростовано те, що позивач 28 січня 2000 року перебував в с. Попівка Онуфріївського району Кіровоградської області, звернувся до секретаря Попівської сільської ради для посвідчення довіреності і така довіреність була посвідчена, а також те, що в селі Попівка Онуфріївського району Кіровоградської області станом на 28 січня 2000 року був відсутній нотаріус.

Вважає також, що відмовляючи в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції помилково вважав, що про порушення свого права позивач дізнався після ознайомлення 12.01.2023 року з матеріалами справи №761/38/22, в яких був лист КП «Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 14.11.2022 року.

Крім того, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 є законною власницею квартири АДРЕСА_2 , її права підтверджуються дійсними та нескасованими документами, право власності на квартиру було набуто нею у встановленому законом порядку із дотриманням діючої на той час процедури, а її речове право на квартиру зареєстроване у встановленому порядку; матеріали справи не містять жодного підтвердження того, що ОСОБА_1 набула спірну квартиру незаконно або заволоділа нею без відповідної правової підстави; матеріали справи не містять жодного підтвердження того, що ОСОБА_11 та попередні власники не мали права відчужувати ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

Також адвокат Полєтаєв І.О. зазначає, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири, спірна квартира є єдиним житлом відповідачки, а тому задоволення даного позову стане надмірним тягарем для ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не взяв до уваги та не застосував практику Верховного Суду щодо застосування вимог статті 388 ЦК України у справах про витребування майна власником з чужого незаконного володіння та не перевірено питання застосування критерію пропорційності втручання у право власності добросовісного набувача.

Щодо протокольних ухвал про долучення висновку експерта - судом порушено порядок, визначений положеннями статті 83 ЦПК України, позивач у позові не зазначав, що ним замовлена експертиза.

Щодо відмови у задоволенні відводу експерту - суд в порушення вимог ст. ст. 36, 38 ЦПК України не взяв до уваги доводи представника відповідача щодо наявності підстав для відводу експерта, крім того суд не надав стороні відповідача можливість реалізувати право на допит експерта у судовому засіданні при наявності обґрунтованих сумнівів щодо неупередженості експерта та відповідності висновку експерта вимогам законодавства.

Щодо додаткового рішення - просить скасувати разом з основним та стягнути витрати на правову допомогу у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник відповідача також зазначив про те, що на момент подання апеляційної скарги витрати відповідача, пов`язані із наданням правової допомоги, становлять 6 000,00 грн.

У відповідь на апеляційну скаргу представник позивачів - адвокат Венгаренко Т.А. направила до суду апеляційної інстанції відзив, в якому вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про відсутність згоди другого з подружжя на продаж частини квартири, що належала ОСОБА_2 і була незаконно відчужена за договором від 08.02.2000 року. Зверитає увагу на те, що будь-які докази про надання згоди позивачкою ОСОБА_3 на укладення договору купівлі-продажу спільного сумісного майна подружжя в матеріалах справи відсутні. В матеріалах архівної справи нотаріуса Бердеса, який посвідчував договір купівлі-продажу квартири, відсутні будь-які документи, які б підтверджували згоду дружини ОСОБА_3 на продаж частини спірної квартири, придбаної ними у шлюбі.

Вказує також на безпідставність доводів апеляційної скарги в частині неналежності доказів, зокрема висновку експерта за результатами проведеної почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_2 . Зазначає, що експертиза була проведена на замовлення позивача у кваліфікованого експерта, даний висновок містить підпис експерта, наявні відомості про свідоцтво експерта, його кваліфікація підтверджена та ніким не оспорена, тому вважати такий висновок недопустимим підстав немає.

Щодо порушення порядку подачі доказів, зазначає, що висновок експерта не міг бути поданий разом з позовом, так як копію довіреності на підставі якої було незаконно продано квартиру, ОСОБА_2 вдалося отримали лише 27 березня 2023 року, тому висновок був наданий пізніше.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що в юридичному аспекті імперативної заборони проведення почеркознавчих експертиз по копіях документів не існує.

Стосовно повноважень секретаря сільської ради на посвідчення довіреності, представник позивачів вказує, що секретар на момент укладення такої довіреності мав право посвідчувати таку довіреність за умови відсутності нотаріуса в населеному пункті. Поряд із цим, на території Онуфріївського району Кіровоградської області станом на 2000 рік діяла державна нотаріальна контора та приватний нотаріус, що підтверджується матеріалами справи. За таких обставин, секретар попівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області не мала повноважень на вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення довіреності на відчуження нерухомого майна.

Представник позивачів зазначає також, що суд обґрунтовано не застосовував строк позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про порушення його права 12 січня 2023 року, після ознайомлення з витребуваними від БТІ та наданими у справі №761/38/22 документами, зокрема із спірним договором, тому строк позовної дати рахується саме з цієї дати.

Щодо добросовісності відповідачки як власниці квартири, представник позивачів зазначає, що предметом даного спору є визнання договору купівлі-продажу та довіреності, виданої від імені ОСОБА_2 , недійсними. У вказаних правовідносинах закон не вимагає встановлювати добросовісність володіння останнього власника проданого майна. Добросовісність ОСОБА_12 не є предметом даного позову і не є предметом доказування у даному спорі, як і не є обґрунтуванням для відмови у позові про визнання недійсним договору від 08.02.2000 року, укладеним батьком позивача нібито від його імені на підставі недійсної довіреності, з ОСОБА_4 .

Так, щодо посилань представника відповідача на те, що спірна квартира є єдиним житлом відповідачки, зазначає, що дані твердження не відповідають дійсності, оскільки згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 володіє нерухомим майном на праві власності за адресою АДРЕСА_3 . Крім того, предметом даного спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині продажу частини квартири, тому інша частина квартири належить на праві власності відповідачці.

Представник позивачів зазначає, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про відвід експерта, оскільки даний експерт не залучався до участі у справі ні ухвалою суду, ні учасниками справи, тому даний експерт відведеним бути не може.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині незаконної відмови суду у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме інформації про те, зо чиїм зверненням була проведена реєстрація смерті ОСОБА_6 , ким і коли отримувалось свідоцтво про смерть ОСОБА_6 тощо, вважає їх безпідставними, оскільки вказані обставини не відносяться до предмету позову та не впливають на вирішення спору.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Полєтаєв І.О. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Венгаренко Т.А. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши доводи, викладені нею у відзиві.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їхвідсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.10.1993року у м. Києві в Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 .

15.12.1995 між ОСОБА_13 , який діяв від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_14 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Белугіною В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 7а-4947. Відповідно до даного договору останніми була придбана в рівних частинах квартира АДРЕСА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2000, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бердесом О.В., ОСОБА_6 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_2 , на підставі довіреності за реєстровим № 10, посвідченої секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області 28.01.2000 Ковган Н.А., продав, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2 .

В подальшому, право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_9 (4/5 частини) та ОСОБА_15 (1/5 частини), на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Глушко Л.В. 20.08.2003 року та зареєстровано в реєстрі за № 3418.

18.04.2005 року право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_7 , на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Сень-Силкою І.В.18.04.2005 року, за реєстровим №535, яка 19.08.2010 року продала квартиру ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Струковою О.В. 19.08.2010 року, зареєстровано в реєстрі за №3489.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим повторно 11.06.2021 Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Онуфріївського районного управління юстиції у Кіровоградській області.

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.02.2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Левченко Є.В. 19.08.2010 року.

Звертаючись до суду за захистом права спільної сумісної власності подружжя на частку квартири, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08 лютого 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бердесом О.В., реєстраційний №452, в частині продажу частини квартири по АДРЕСА_1 , яка оформлена на ОСОБА_2 , посилаючись на те, що довіреність, посвідчена Ковган Н.А., секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області 28 січня 2000 року по реєстру за №10 ОСОБА_2 не видавалась та не підписувалась, він не мав волевиявлення на продаж частки квартири; секретар сільради не мав повноважень посвідчувати довіреність на відчуження нерухомого майна, оскільки в населеному пункті працювала і державна нотаріальна контора, і приватний нотаріус; дружина, ОСОБА_3 , не давала своєї згоди на відчуження майна, яке входить до спільної сумісної власності подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дослідивши та надавши оцінку доказам по справі, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог та встановив, що ОСОБА_2 не видавав ОСОБА_6 та не підписував довіреність щодо розпорядження належної йому частки квартири; довіреність на вчинення правочину, який підлягає нотаріально посвідченню, в тому числі договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири, не могла бути посвідчена секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області, оскільки на території Онуфріївського району станом на 2000 рік діяла державна нотаріальна контора; ОСОБА_16 згоди на продаж чи будь-яке інше розпорядження спільним майном подружжя, а саме 1/2 частиною квартири по АДРЕСА_1 , не давала; таким чином, спірний договір купівлі-продажу квартири від 08.02.2000 року в частині продажу 1/2 частини квартири, що належить ОСОБА_17 єнедійсним. Недійсний договір не створює юридичних наслідків, томупокупець за цим договором - ОСОБА_4 не набула прав власника частини квартири та не мала повноважень на її подальший продаж.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_12 , в частині реєстрації за нею права власності на 1/2 частину спірноїквартири, шляхом внесення змін у запис про державну реєстрацію права власності з «1/1» на «1/2», є належним способом захисту порушених прав позивачів.

Колегія суддів апеляційного суду в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У частині першій статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У даній справі судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.12.1995 року позивач ОСОБА_2 та його батько - ОСОБА_6 придбали у ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_2 в рівних частинах кожен. Договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської нотаріальної контори Белугіною В.Л. та зареєстрований в реєстрі під № 7а-4947. Договір зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 21 грудня 1995 року під реєстровим номером 7579. (том 1 а.с.60-61, том 2 а.с. 86в, 86г)

На день укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири позивач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 01.10.1993 року (том 1 а.с. 84)

Відповідно до положень частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції станом на дату набуття позивачем ОСОБА_2 права власності на частку квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за

спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню

спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового

нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути

висловлена у письмовій формі (стаття 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України).

Враховуючи зазначені приписи законодавства, придбана ОСОБА_2 частка квартири є спільним сумісним подружжя позивачів, відчуження якої потребувало обов'язкової письмової згоди ОСОБА_3 .

На виконання ухвали суду першої інстанції про витребування доказів, Київський державний нотаріальний архів надіслав копії документів, на підставі яких приватним нотаріусом Бердесом О.В. 08.02.2000 року посвідчувався договір купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2 .

Так, як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2000 року, ОСОБА_6 , діючи від свого імені та імені ОСОБА_2 , на підставі довіреності, посвідченої Ковган Н.А., секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області 28 січня 2000 року по реєстру за №10, продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бердес О.В. та зареєстровано в реєстрі за номером 452. Додатком до вказаного договору купівлі-продажу квартири є посвідчена тим же нотаріусом заява про те, що на день набуття цієї квартири ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_2 в шлюбі не перебували та не перебувають. (том 2 а.с. 86в)

Матеріали нотаріального архіву містять також копію довіреності посвідченої Ковган Н.А., секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області 28 січня 2000 року по реєстру за №10, згідно якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_6 продати належну йому частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (том 2 а.с. 86б)

Позивачами було подано до суду першої інстанції в якості доказу Висновок експерта Експертно-дослідної служби України за № 990/05/2023 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_2 від 19.05.2023 року, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_2 , зображення якого міститься у рядку «Подпись» на лицьовій стороні технічної копії довіреності від імені ОСОБА_2 від 28.01.2000, посвідченої секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області Ковган Н.А., зареєстрованої в реєстрі за № 10, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою наслідуванням підпису ОСОБА_2 . Даний висновок в судовому засіданні спростовано не було.

Приймаючи вказаний висновок експерта в якості доказу та встановивши, що ОСОБА_2 не видавав ОСОБА_6 та не підписував довіреність щодо розпорядження належної йому частки квартири, суд першої інстанції не взяв до уваги, що об'єктом дослідження експерта була технічна копія довіреності, а не оригінали документа.

Відповідно до пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, та пункту 1. 1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Цим же пунктом Інструкції передбачено проведення експертизи за фотознімками та іншими копіями об`єкта, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, однак крім об`єктів почеркознавчих досліджень.

Отже, приймаючи вказаний висновок експертизи, суд першої інстанції помилково вважав, що цим висновком достовірно може бути підтверджено обставини не підписання ОСОБА_2 довіреності щодо розпорядження належної йому частки квартири.

Верховний Суд в аналогічних питаннях неодноразово висловлював свою думку щодо правильності відхилення судами висновків експертизи з підстав проведення почеркознавчого дослідження за копіями, а не оригіналами документів, зокрема у постановах від 21 січня 2021 р. у справі № 824/62/20, від 02 липня 2020 р. у справі №362/3912/18, від 27 травня 2020 р. у справі №350/1594/16-ц, від 26 лютого 2020 р. у справі № 757/63756/18, від 07 листопада 2018 р. у справі №183/3811/16-ц.

Поряд із цим, апеляційний суд звертає увагу на добросовісність процесуальної поведінки позивачів, якими було вжито усіх можливих заходів щодо встановлення місцезнаходження оригіналу спірної довіреності та витребування її судом, що підтверджується наявними в матеріалах справи адвокатськими запитами, відповідями на них, матеріалами, які надійшли на вимогу суду за клопотанням позивачів.

В свою чергу відповідачі, заперечуючи проти доводів позовної заяви щодо не підписання ОСОБА_2 довіреності, оригіналу документу до суду першої інстанції не подали.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняття судом до уваги висновку експерта № 990/05/2023 від 19.05.2023 року, не вплинуло в цілому на обґрунтованість судового рішення, оскільки судом також встановлено інші обставини, які свідчать про невідповідність довіреності від імені ОСОБА_2 від 28.01.2000, посвідченої секретарем Попівської сільської ради вимогам чинного законодавства та недійсність укладеного на підставі такої довіреності правочину.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним за умов порушення стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог законодавства.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частини перша, третя статті 238 ЦК України).

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє (частина перша статті 240 ЦПК України).

Стаття 244 ЦК України передбачає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Аналогічні положення викладені у статтях 62-65 ЦК Української РСР в редакції станом на дату видачі оспорюваної довіреності.

У даній справі оспорювана довіреність видана з метою вчинення правочину щодо відчуження нерухомого майна, тому вона підлягала нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини другої статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Статтею 39 Закону України "Про нотаріат" (тут і надалі в редакції Закону, чинній на час оформлення вказаної довіреності) визначено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України.

За змістом статті 37 Закону України "Про нотаріат" у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів до охорони спадкового майна; 2) накладають та знімають заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах.

Відповідно до пункту 18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 25/5, яка була чинною на час видання оспорюваної довіреності (далі - Інструкція № 25/5), нотаріальне посвідчення заповітів та доручень, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів.

Додаток № 8 до вказаної Інструкції передбачає форму та зміст посвідчувального напису на дорученні, виданому громадянином. Зазначена форма передбачає зазначення дати посвідчення, прізвища, ім`я, по-батькові та посади особи, яка посвідчує доручення, саме підтвердження про посвідчення, а також зазначення ким підписано доручення, встановлення особи, яка його підписала та перевірку дієздатності.

Довіреність від 28.01.2000 року не містить посвідчувального напису, передбаченого додатком № 8 до вказаної Інструкції, а наявний у ній напис вказує про те, що секретар Попівської сільської ради виконавчого комітету Онуфріївського району Київської області Ковган Н.А. посвідчила справжність підпису ОСОБА_2 , який зроблено в її присутності.

Аналіз змісту норм Закону України "Про нотаріат" в сукупності з Інструкцією № 25/5, дозволяє дійти висновку про те, що посвідчення угод (договорів, заповітів, доручення та інше) та засвідчення справжності підпису на документах є різними нотаріальними діями.

Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що на території Онуфріївського району Кіровоградської області станом на 2000 рік діяла державна нотаріальна контора, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у звязку із чим довіреність на вчинення правочину, який підлягає нотаріально посвідченню не могла бути посвідчена секретарем Попівської сільської ради народних депутатів Онуфріївського району Кіровоградської області і не може бути прирівняна до нотаріально посвідченої довіреності на відчуження нерухомого майна.

За таких обставин довіреність, посвідчена з перевищенням посадових обов?язків, а також така, що не прирівняна до нотаріально посвідченої для здійснення розпорядження нерухомим майном, є недійсною і, як наслідок, правочин щодо розпорядження нерухомістю, укладений на підставі такої непосвідченої нотаріально довіреності, є недійсним.

Крім того, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що згоди як подружжя на продаж частки даної квартири, яка була їх спільною з ОСОБА_2 сумісною власністю, вона не давала.

Матеріали, що надійшли з Київського державного нотаріального архіву, серед документів, на підставі яких приватним нотаріусом Бердесом О.В. 08.02.2000 року посвідчувався договір купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2 , не містять письмової згоди ОСОБА_3 на продажу частки спірної квартири ОСОБА_2 .

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК та статті 215 ЦК надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу від 08.02.2000 року в частині продажу належної ОСОБА_2 частини квартири підлягає визнанню недійсним, то покупець за цим договором - ОСОБА_4 не набула прав власника частини квартири та не мала повноважень на її подальший продаж.

Судом першої інстанції встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19.08.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко Є.В., реєстраційний номер майна: 31496089, номер запису: 7579 в книзі: д.524-112, рішення про державну реєстрацію від 14.09.2010.

Верховний Суд у постанові від 17.08.2022 у справі N?725/2609/20 зауважив, що враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна лише в разі припинення державної реєстрації його права власності та перереєстрації цього права за іншою особою.

Колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що у даній справі належним способом судового захисту порушених прав та інтересів позивачів єскасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_12 в частині реєстрації за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири, зокрема шляхом внесення змін у запис про державну реєстрацію права власності, а саме: частку власності необхідно зазначити «1/2» замість «1/1».

Перевіряючи доводи представника відповідача ОСОБА_1 щодо строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про його застосування, оскільки відповідачами не спростовано тверджень позивачів про те, що ОСОБА_2 про наявність довіреності від 28.01.2000 року та договору купівлі-продажу від 08.02.2000 року дізнався лише після ознайомлення 12.01.2023 з матеріалами справи N?761/38/22, в яких був лист КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 14.11.2022 з наданням копій договорів купівлі-продажу спірної квартири. Доказів щодо зворотного суду не було надано.

Щодо доводів апеляційної скарги про добросовісність відповідача ОСОБА_12 та пропорційності легітимної мети втручанняу право власності добросовісного набувача, колегія суддів зазначає наступне.

В своїх рішенням Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява N 47148/99).

Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Конвенції, зміст по суті якої, вимагає дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Отже, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинна дотримуватися справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.

Поряд із цим, наявність у відповідача статусу добросовісного набувача спірного майна не може бути безумовною підставою для відмови у задоволені позовних вимог про захист прав власника.

Апеляційний суд звертає увагу, що предметом даного спору не є витребування майна у добросовісного набувача, позивачами також не заявлено вимог щодо виселення чи іншого обмеження у праві користування. Предметом спору є визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації права власності шляхом внесення змін у запис про державну реєстрацію права власності, а саме: визначенні розміру частки ОСОБА_1 як «1/2» замість «1/1».

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_2 не є єдиним житлом відповідачки, оскільки окрім спірної квартири ОСОБА_1 володіє іншим нерухомим майном на праві власності, а саме квартирою АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог статті 83 ЦПК України при долученні до матеріалів справи поданого позивачами висновку експерта, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В контексті даної постанови апеляційного суду, таке порушення норм процесуального законодавства не призвело до неправильного вирішення справи, а тому не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Колегія суддів апеляційного суду вважає також обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції щодо відхилення заяви представника відповідача про відвід експерта.

В порядку ч.1, 2 ст. 38 ЦПК України експерт не може брати участі у розгляді справи та підлягає відводу з підстав, зазначених у статті 36 цього Кодексу

Експерт або спеціаліст, крім того, не може брати участі у розгляді справи, якщо:

1) він перебував або перебуває в службовій або іншій залежності від осіб, які беруть участь у справі;

2) з'ясування обставин, які мають значення для справи, виходить за межі сфери його спеціальних знань.

Разом з тим, у даній справі експертиза судом не призначалась, висновок експерта ТОВ Експертно-дослідної служби України за №990/05/2023 за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 19.05.2023 року, складений експертом Фраймович Л.В., долучений до справи за заявою позивача, тобто функції експерта ОСОБА_18 є виконаними. Вказана обставина унеможливлює здійснити відвід експерта, а висновок, складений за його участі є одним із доказів у справі, який підлягає оцінці в порядку встановленому процесуальним законом, під час постановлення судового рішення.

Апеляційний суд взяв до уваги доводи апеляційної скарги щодо необхідності відхилення висновку експертизи з підстав проведення почеркознавчого дослідження за технічною копією, а не оригіналом документа, однак, з мотивів, викладених у цій постанові, визнання висновку експерта неналежним доказом не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції по суті спору, зокрема щодо наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного на підставі нечинної довіреності.

Колегія суддів апеляційного суду також не вбачає підстав для скасування додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року, оскільки судові витрати, понесені відповідачем, підлягають компенсації за рахунок позивача в разі відмови в задоволенні позову (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). У даній справі суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в повному обсязі, з огляду на вказане, відсутні були підстави для стягнення з позивачів на користь відповідача ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, понесених у суді першої інстанції.

Оскільки за результатами перегляду рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку залишення апеляційної скарги без задоволення, відсутні також підстави для зміни розподілу судових витрат, визначеного судом першої інстанції.

З огляду на вказане, ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції відповідає встановленим по справі обставинам, грунтується на вимогах чинного законодавства, а допущені судом першої інстанції порушення процесуального законодавства не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 386 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Полєтаєва Ігора Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.