Справа № 642/2661/25
Провадження № 2/642/1166/25

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 р. м. Харків

Холодногірський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Балабая С.С.,

секретаря судового засідання Хазикової В.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в залі суду цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури, про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про звільнення майна з-під арешту до Харківської обласної прокуратури.

Позивач просить скасувати арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , який накладений постановою старшого слідчого СВ Прокуратури Харківської області Ільченком Д.А. від 16 листопада 2011 року (від 17.11.2011 року згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відносно його сина ОСОБА_2 28.10.2015 Червонозаводським районним судом м. Харкова ухвалено вирок по кримінальній справі за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 70 КК України, який набрав законної сили. На підставі п. в статті 1 ЗУ Про аміністію у 2014 році ОСОБА_2 було звільнено від відбування призначеного покарання. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року ОСОБА_2 було звільнено від покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. В касаційному порядку справа не переглядалась.

В зазначеній справі старшим слідчим СВ Прокуратури Харківської області Ільченком Д.А. 16.11.2011 винесено постанову про накладення арешту на частину квартири, яка належить позивачу, його дружині ОСОБА_2 та його дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 1997 року, яка розташована за адресою по АДРЕСА_1 .

Під час ухвалення судом вироку не було вирішено питання про зняття арешту. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.11.2016 по зазначеній справі також не було вирішено питання щодо зняття арешту з вказаного майна. Запис про обтяження на підставі постанови слідчого про накладення арешту на частину квартири, яка належить позивачу на праві спільної часткової власності, був виявлений позивачем під час приведення до ладу технічної документації щодо вказаної квартири.

Зазначене обтяження не дозволяє позивачу реалізовувати належне йому право власності на майно на власний розсуд.

Відповідачем подано до суду відзив, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову, оскільки Харківська обласна прокуратура не є належним відповідачем у даній справі. В обґрунтування відзиву зазначив, що 28.10.2015 Червонозаводським районним судом м. Харкова постановлений вирок відносно у тому числі ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 364 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.11.2016 ОСОБА_2 було звільнено від відбування покарання на підставі п. 2 ч.1 ст.49 КК України, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Встановлено, що слідчим відділом прокуратури Харківської області, проводилося досудове слідство у кримінальній справі № 18110126 від 15.09.2011 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 364 КК України. Під час проведення досудового слідства постановою старшого слідчого відділу прокуратури Харківської області Ільченка Д.А. від 16.11.2011 накладений арешт на квартиру АДРЕСА_2 . Вироком суду та ухвалою суду апеляційної інстанції питання про скасування арешту майна з квартири не вирішувалося. Питання скасування арешту майна, накладеного до набрання чинності новим Кодексом, необхідно розглядати за правилами КПК України 1960 року, відповідно до яких суд має повноваження скасувати арешт відповідно до ст. 324 КК України при постановленні вироку. У зв`язку із тим, що у кримінальній справі постановлено остаточне рішення ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.11.2016, Харківська обласна прокуратура не є суб`єктом відповідальності у зазначеній справі. Відповідач також зазначає, що питання скасування майна необхідно розглядати за правилами КПК 1960 р.

Ухвалою Холодногірського районного суду міста Харкова від 21.05.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, відповідно до змісту якої позивач ОСОБА_1 просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача Харківської обласної прокуратури про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

28.10.2015 Червонозаводським районним судом м. Харкова ухвалено вирок по кримінальній справі за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 70 КК України, який набрав законної сили. На підставі п. в статті 1 ЗУ Про аміністію у 2014 році ОСОБА_2 було звільнено від відбування призначеного покарання. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року ОСОБА_2 було звільнено від покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. В касаційному порядку справа не переглядалась.

Згідно Інформаційної довідки № 426888914 від 14.05.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/4 частина квартири за адресою: АДРЕСА_3 . На підставі постанови старшого слідчого СВ ПХО Ільченка Д.А. від 17.11.2011 на частину зазначеної квартири накладено арешт. Особою, майно/права якої обтяжуються є ОСОБА_2 , обтяжувачем є Прокуратура Харківської області.

Відповідно до відзиву наданого Харківською обласною прокуратурою за вих.№15/2-4219-25 від 16.06.2025 слідує, що слідчим відділом прокуратури Харківської області, проводилося досудове слідство у кримінальній справі № 18110126 від 15.09.2011 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 364 КК України. Під час проведення досудового слідства постановою старшого слідчого відділу прокуратури Харківської області Ільченка Д.А. від 16.11.2011 накладений арешт на квартиру АДРЕСА_2 . 28.10.2015 Червонозаводським районним судом м. Харкова постановлений вирок відносно у тому числі ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 364 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.11.2016 ОСОБА_2 було звільнено від відбування покарання на підставі п. 2 ч.1 ст.49 КК України, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Отже, зазначені обставини визнані учасниками справи та відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Суд, за правилами КПК 1960 року, має повноваження скасувати арешт майна відповідно до ст. 248 КПК України при закритті справи, та відповідно до ст. 324 КПК України при постановленні вироку.

Згідно з п. 9 розд. XI «Перехідні положення`КПК України (в редакції 2012 року) запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час завершення провадження у справі обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра більше тринадцяти років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у реалізації права мирного володіння майном.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені при завершенні кримінального провадження (кримінальної справи) втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

Отже, суд приходить до висновку, що зазначений спір є приватно-правовим.

З огляду на зазначене, враховуючи, що досудове розслідування та судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно позивача здійснювався за правилами КПК України 1960 року, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.Проте положеннями цього Кодексу, передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, закінченням розгляду кримінального провадження шляхом постановлення ухвали Апеляційним судом Харківської області, вирішення питання про припинення втручання у право власності у порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законодавством є неможливим для позивача, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги N N 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд дійшов висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, враховуючи тривалий час перебування майна під арештом, ту обставину, що ухвалою апеляційного суду до позивача не було застосовано покарання у виді конфіскації майна, не було прийнято рішення про задоволення цивільного позову, суд висновує про необхідність захисту права власності позивача шляхом скасування арешту на майно, а саме: на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , 1/4 частина якої належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 .

Щодо заперечень представника відповідача з приводу того, що Харківська обласна прокуратура не є належним відповідачем у даній справі суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 №5 позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред`явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3,45ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

З матеріалів справи слідує, що арешт на майно був накладений 17.11.2011 старшим слідчим СВ прокуратури Харківської області Ільченком Д.А., згідно Інформаційної довідки №426888914 від 14.05.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна обтяжувачем є прокуратура Харківської області, правонаступником якої є Харківська обласна прокуратура. Відомостей щодо інших осіб, в інтересах яких був накладений арешт у кримінальному провадженні, відповідачем не зазначено.

Враховуючи викладене, а також той факт, що позивач на даний час не має можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а з часу накладення арешту у межах кримінальної справи минуло понад 13 років, об`єктивних причин для перебування під арештом для даного майна немає, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про скасування арешту у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 223, 247, 263, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Харківської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту - задовольнити повністю.

Скасувати арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою старшого слідчого СВ прокуратури Харківської області Ільченко Д.А. від 16 листопада 2011 року (від 17.11.2011 року згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна).

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - Харківська обласна прокуратура, ЄДРПОУ 02910108, адреса місцезнаходження: 61001, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4.

Суддя С.С. Балабай