КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Кравченко А.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: Київська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: Київська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 20 липня 1991 року в Республіці Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який в подальшому розірвано на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 31 травня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2012 року.

На підставі обмінного ордеру на житлове приміщення № 582, виданого комітетом Київської міськради від 30 березня 1991 року, позивач отримав у безстрокове користування житлову кімнату (на 1 особу) площею 13,5 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 .

14 січня 1992 року відповідач ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_4 переїхали з Казахстану в місто Київ та зареєструвалися в кімнаті ОСОБА_1 . У 2006 році в кімнаті також зареєстровано сина ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

Позивач зазначав, що відповідно до технічного паспорта на комунальну квартиру АДРЕСА_1 , вона складається з трьох окремих житлових кімнат, кімната 1 (перша) площею 20,8 кв.м., 2 (друга) а площею 17,5 кв.м.. 3 (третя) площею 13,5 кв.м. та місць загального користування (кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору).

При цьому, що в квартирі АДРЕСА_1 в неприватизованій кімнаті плошею 13.5 кв.м. зареєстровані п`ять осіб: позивач ОСОБА_1 з 1991 року як власник особового рахунку, з 1992 року колишня дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1992 року донька колишньої дружини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1992 року син колишньої дружини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та з 2006 року син ОСОБА_4 , - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Разом з тим, позивач вказував, що між ним та колишньою дружиною ОСОБА_3 , а також членами її сім`ї виникли конфлікти відносини. Позивачу чинилися перешкоди у користуванні кімнатою площею 13,5 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_2 , що було підставою звернення до суду з позовом про вселення.

Рішенням №758/15286/13-ц Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2018 року ОСОБА_1 18 лютого 2020 року було вселено у спірну кімнату площею 13,5 кв.м.

Однак, незважаючи на судове рішення про його вселення у кімнату, відповідачі все одно не дають можливості позивачу проживати у кімнаті, вчиняють конфлікти, міняють замки, погрожують.

При цьому, позивач зазначав, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить кімната площею 20,8 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 відповідно до Договору купівлі-продажу частини квартири ABE№109282 від 28 жовтня 1999 року. З огляду на це ОСОБА_4 повинна проживати у себе в кімнаті разом з сином ОСОБА_6 та іншими членами своєї родини. Позивач зазначав, що відповідачка ОСОБА_4 як член його колишньої сім`ї вибула з його житла в іншу житлову кімнату площею 20.8 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2 ще у 1999 році, де постійно проживає з дорослим сином ОСОБА_6 , тобто є сусідкою позивача по комунальній квартирі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 змінила своє місце постійного проживання на кімнату площею 20,8 кв.м., однак зніматись з реєстрації з житлової площі ОСОБА_1 не бажає, а у 2006 році на власний розсуд зареєструвала у його кімнаті свого сина ОСОБА_6 без згоди позивача, позивач просив визнати ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування кімнатою площею 13,5 кв.м.

Позивач також зазначив, що його колишня дружина ОСОБА_3 має у власності квартиру АДРЕСА_3 , а тому також забезпечена житлом та може проживати у своїй квартирі.

Посилаючись на те що, у власності ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_3 , площею 86.6 кв.м, право власності на яку набуте на підставі рішення №753/21377/13-ц Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2015 року, тобто остання забезпечена житлом, в якому може проживати самостійно, а також у цій квартирі може проживати її син - ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування кімнатою площею 13,5 кв. м.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04.03.2025 у задоволенні позову відмовлено (т. 2, а.с. 192-196).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що домовленості між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідачів в квартирі не досягалося, співвласниками житла вони не являються, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачами житла не має (т. 3, а.с. 1-9).

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Відповідачки у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника КМР надійшли письмові пояснення, в яких він просив розгляд справи проводити за його відсутністю, інші учасники справи про причини неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 була комунальною квартирою, яка складається з трьох кімнат, одна з яких має площу 13,5 кв.м. (спірна кімната), друга кімната має площу 20,8 кв.м. (перебуває у власності відповідачки ОСОБА_4 ), третя кімната перебуває у власності третіх осіб, які не є учасниками даного спору.

Відповідно до Витягу №124466540 від 15 січня 2025 року з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні площею 13,5 кв.м. зареєстровані 5 осіб:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 21 травня 1991 року;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 14 січня 1992 року;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 14 січня 1992 року;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 14 січня 1992 року;

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 27 червня 2006 року (том 2, а.с. 170).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, в порядку ст.ст. 71,72 ЖК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

У силу ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого непроживання.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням слід встановити, скільки часу відповідач не проживає у спірному приміщенні; які існують поважні причини його не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців.

Таким чином, на позивача покладено тягар доказування тих обставин, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні понад шість місяців до моменту звернення до суду із позовом.

У свою чергу, відповідач, має належним чином довести, що непроживання у спірному житлі понад шість місяців зумовлено поважними причинами.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Крім того, слід зазначити, що у відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що на підставі ст. 71 ЖК України відповідачі повинні бути визнані такими, що втратили право користування житлом, адже не користуються спірною кімнатою понад 6 місяців.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції з пояснень відповідачки ОСОБА_4 , її син ОСОБА_6 не користується спірною кімнатою площею 13,5 кв.м., проживає у належні їй кімнаті площею 20,8 кв.м.

З пояснень позивача ОСОБА_1 судом встановлено, що під час його візитів до спірної кімнати площею 13,5 кв.м., він заставав у цій кімнаті ОСОБА_4 , який дивився телевізор, лежачи у ліжку. Факт користування спірною кімнатою ОСОБА_4 доводила також своїми поясненнями його мати ОСОБА_3 .

З пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_1 судом першої інстанції було встановлено, що під час візитів до спірної квартири позивача, щоразу виникав конфлікт з ОСОБА_3 , яка звертаючись до своєї дочки ОСОБА_4 , закликала останню не впускати позивача до кімнати, викликати поліцію, заносити ще більше речей до спірної кімнати.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановлені обставини справи свідчать, що станом на час розгляду справи судом відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 користуються спірною кімнатою площею 13,5 кв. м., використовують дану кімнату для проживання, розміщують у спірні кімнаті власні речі.

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що підстав для визнання їх такими, що втратили право користування даною кімнатою (як таких, що не користуються кімнатою понад 6 місяців без поважних причин по відповідно статті 71 ЖК України), немає.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, самі по собі ті обставини, що спільне проживання позивача та відповідачів є ускладненим через конфліктну ситуацію та порушення ними правил співжиття, не дають підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, в порядку ст.ст. 71,72 ЖК України.

Крім того, встановивши, що позовні вимоги про визнання таким, що втратив право користування житлом ОСОБА_1 заявив до ОСОБА_5 , тоді як згідно Витягу №124466540 від 15 січня 2025 з Реєстру територіальної громади міста Києва зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_2 значиться ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (том 2, а.с. 170), суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 , який є неналежним відповідачем у даній справі.

Відтак, суд першої інстанції, вирішуючи спір, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив дійсні обставини справи, надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права та справедливості.

У свою чергу, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування своїх позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог - без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа: Київська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 18 липня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова