Єдиний унікальний номер судової справи: 473/6364/23
Номер провадження 22-ц/812/1110/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Коростієнко Н.С.,

за участю: представника позивачки адвоката Боднарука В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах

адвокатом Боднаруком Василем Васильовичем

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Ротар М.М., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2023 року адвокат Боднарук В.В. діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, в якому просив визначити позивачці додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки - ОСОБА_4 , який за життя постійно доглядав за своєю матір`ю - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 85 років.

За життя ОСОБА_3 на випадок своєї смерті на підставі посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. заповіту зробила розпорядження, яким заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй за законом, та все без винятку нерухоме та рухоме майно своєму синові та батькові позивачки ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, що складається із житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав померлій на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 25 вересня 2004 року.

ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Бенчак М.Т. з питання оформлення спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , однак нотаріусом було встановлено, що вона як спадкоємець пропустила строк встановлений ст. 1270 ЦК України для подачі заяви про прийняття спадщини.

Також позивач звернулася до приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдарової О.М. з питання оформлення спадщини після смерті бабусі ОСОБА_3 , однак нотаріусом було встановлено, що нею також був пропущений строк встановлений ст.1270 ЦК України для подачі заяви про прийняття спадщини.

Позивач зазначає, що строк для подачі для прийняття спадщини пропущено з поважної причини, оскільки про смерть бабусі вона дізналася від знайомих лише на початку березня 2023 року. До того, ж у зв`язку з веденням воєнного стану 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України для збереженні життя та здоров`я своєї малолітньої доньки - ОСОБА_5 , яку виховує самостійно, змушена була виїхати за кордон.

Крім того Постановою КМУ від 24.06.2022 №719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану», - встановлений перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття, який зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Через введений воєнний стан нотаріальні контори були зачинені, нотаріуси припинили свою роботу із за різних причин.

Також позивачка вказує на те, що захворіла на короновірус, що дало тяжкі ускладнення для її здоров`я та по теперішній час вона змушена постійно лікуватися та звертатися за допомогою до медичних працівників.

Посилаючись на викладене, позивачка уточнивши позовні вимоги, просила суд визначити їй додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини в нотаріальну контору після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 протягом трьох місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили.

20 березня 2024 року представник позивача - адвокат Боднарук В.В. надав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив суд визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини в нотаріальну контору після смерті її бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 протягом трьох місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 березня 2024 року заяву про зміну предмету позову прийнято до розгляду.

Ухвалою того ж суду від 29 квітня 2024 року до участі в справі залучено ОСОБА_2 в якості третьої особи без самостійних вимог.

ОСОБА_6 надала до суду письмові пояснення, в яких просила у задоволенні позову відмовити, оскільки викладені позивачкою підстави щодо поважності причин пропуску нею строку на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на її думку є не поважними.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області суду від 19 липня 2024 року за клопотанням представника позивача адвоката Боднарук В.В. залучено до участі у справі в якості співвідповідача - ОСОБА_2 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачка не була позбавлена можливості звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до посольства України в іноземній країні, яке виконує консульські функції, або подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини через засоби поштового чи електронного зв`язку. Доказів, які б свідчили про наявність перешкод для подання такої заяви до вказаних установ, позивачкою не надано.

Установивши, що ОСОБА_1 пропустила строк для прийняття спадщини, не навівши обставин, що створювали об`єктивні та непереборні труднощі для неї щодо подання такої заяви, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання їй додаткового строку для прийняття спадщини.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Боднарук В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 відповідно до ст. 1266 ЦК України є спадкоємицею за правом представлення, а тому судом першої інстанції прийнято незаконне рішення про відмову в позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання представник Вознесенської міської ради та ОСОБА_2 не з`явилися, про місце й час повідомлена належним чином. Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки - адвоката Боднарука В.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с.9,10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (бабуся позивачки мати батька позивачки (а.с. 21-26, 36).

За життя ОСОБА_3 на випадок своєї смерті на підставі посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. заповіту зробила розпорядження, яким заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй за законом, та все без винятку нерухоме та рухоме майно своєму синові та батькові позивачки ОСОБА_4 (а.с.12).

Після смерті ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 , як спадкоємиця за правом представлення відповідно до ст. 1266 ЦК України 15 листопада 2023 року звернулася до приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдарової О.М. з питання оформлення спадщини після смерті бабусі ОСОБА_3 , однак нотаріусом було встановлено, що спадкоємець пропустила строк встановлений ст.1270 Цивільного кодексу України для подачі заяви про прийняття спадщини, а тому відмовила позивачу ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 (а.с. 56).

Крім того, приватним нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М., на підставі заяви, племінниці померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , 20 січня 2022 року заведена спадкова справа №2/2022 року (а.с.54,55).

Суд встановив, що строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 закінчився 04 травня 2022 року.

Відмовлячи у задоволенні, позову суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для надання позивачці додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки доказів які б свідчили про наявність перешкод у останньої для подання такої заяви до відповідних установ, не надано.

З таким висновком суду колегія погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд оцінює поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Неспілкування спадкоємця зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносин між ними, а також відсутність у нього інформації щодо смерті спадкодавця не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, сама по собі необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такий висновок викладений, зокрема в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1486цс15, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року в справі № 487/2375/18, від 07 грудня 2022 року в справі № 399/570/21, від 07 травня 2025 року в справі № 760/18418/23.

Суд встановив, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із заявою про прийняття спадщини позивачка, яка є онукою померлої, звернулася до приватного нотаріуса 15 листопада 2023 року, тобто через два роки з дня відкриття спадщини.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу поважності пропуску строку для прийняття спадщини, ОСОБА_1 посилалась на необізнаність про смерть бабусі про яку дізналася лише на початку березня 2023 року, проживання за межами України через російську агресію та необхідність лікування після захворювання на коронавірусну хворобу.

Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, відсутність у позивача інформації про смерть бабусі не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. До того ж з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було відомо про смерть бабусі, принаймні ще у 2021 році.

Перебування позивачки за межами України, також не свідчить про існування у неї реальних перешкод звернутися із заявою про прийняття спадщини, оскільки це не позбавляло її можливості подати заяву про прийняття спадщини в інший спосіб, зокрема через консульські установи, засоби поштового зв`язку.

Таким чином, установивши, що позивач не довела існування об`єктивних непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини в установлений законом строк, суд першої інстанції правильно відмовив у позові.

Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без встановлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.

Такий висновок судів узгоджуються з висновками Верховного Суду щодо застосування норми частини третьої статті 1272 ЦК України в подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України у постановах від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 27 травня 2020 року у справі № 336/1127/17, від 30 червня 2020 року у справі № 431/5782/17, від 20 вересня 2023 року у справі № 638/16540/20, від 30 вересня 2020 року у справі № 635/4551/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18, від 07 грудня 2022 року у справі № 399/570/21, від 13 квітня 2023 року у справі № 522/17537/18, від 08 квітня 2024 року у справі № 334/2358/23, від 26 квітня 2024 року у справі № 161/17389/23 провадження № 61-3763св24.

Практика суду у цій категорії справ є сталою та незмінною.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка має право на спадкування за правом представлення не заслуговують на увагу з огляду на викладене вище, а також ураховуючи те, шо законом строк для прийняття спадщини (шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини) встановлено для спадкоємців не залежно від виду спадкування.

До того ж, важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.

Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.

У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування,і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Боднаруком Василем Васильовичем залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 18 липня 2025 року.