Номер провадження: 22-ц/813/3310/25
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н.А
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Чебан С.В.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Ільченко Н.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання незаконними та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради, рішень Одеської міської ради і розпоряджень Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання недійсними свідоцтв про право власності та договору дарування і договорів купівлі-продажу, та про скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради, рішень Одеської міської ради і розпоряджень Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання недійсними свідоцтв про право власності та договору дарування і договорів купівлі-продажу, та про скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна,

встановив:

08.09.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Одеської міської ради (далі ОМР), Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі ВК ОМР), Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (далі Приморська РА ОМР), в якому просила суд:

1) визнання незаконним та скасування: а) рішення ВК ОМР від 27.09.1997 р. № 510 «Про результати інвентаризації пам`яток містобудування та архітектури в м. Одесі» в частині, що стосується реєстрації права власності на житловий будинок загальною площею 1127 кв.м. за адресою : м. Одеса, площа Катерининська, 4-а за ОМР; б) рішення ОМР від 11.07.2003 р. № 1301-ХХІV «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади, розташованих в Приморському районі м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2003 році» в частині включення до Переліку об`єктів, який є додатком до цього рішення, приміщення горища загальною площею 48,6 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 ; в) рішення ОМР від 26.09.2003 р. № 1677- ХХІV «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади, що розташовані в Приморському районі м. Одеси, та підлягають відчуженню у 2003 році» в частині включення до Переліку об`єктів, який є додатком до цього рішення, підвального приміщення площею 48,5 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 ; г) рішення ОМР від 20.04.2004 р. № 2389- ХХІV «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади, розташованих в Приморському районі м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2004 році» в частині включення до Переліку об`єктів, який є додатком до цього рішення, приміщення підвалу площею 13,4 кв.м. та приміщення горища площею 49,5 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 ; д) розпоряджень Приморської РА ОМР від 07.06.2007 р. № 1617, від 15.06.2004 р. № 1779 та від 15.06.2004 р. № 1781;

2) визнання недійсними: а) свідоцтва про право власності на нежиле приміщення горища під АДРЕСА_2 , виданого ВК ОМР 22.06.2004 р.; б) свідоцтва про право власності на нежиле приміщення горища АДРЕСА_3 , виданого ВК ОМР 22.06.2004 р.; в) свідоцтва про право власності на нежиле підвальне приміщення АДРЕСА_4 , виданого ВК ОМР 22.06.2004 р.; г) договору купівлі-продажу нежитлового приміщення горища № 536 площею 49,5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 22.03.2004 р., укладеного між територіальною громадою м. Одеси, в особі ОМР та ОСОБА_5 ; д) договору дарування нежитлового приміщення горища під № 536 площею 49,5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 14.05.2005 р., укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; е) договору купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 506 загальною площею 49,5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 30.09.2004 р., укладеного між територіальною громадою м. Одеси, в особі ОМР, та ОСОБА_5 ; є) договору купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення № 603 площею 48,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 від 22.03.2004 р., укладеного між ОМР та ОСОБА_6 ; ж) договору купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення № 535 площею 48,6 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 22.03.2004 р., укладеного між ОМОР та ОСОБА_6 ; з) договору купівлі-продажу нежитлового приміщення горища № 505 площею 48,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 від 30.09.2004 р., укладеного між територіальною громадою м. Одеси, в особі ОМР, та ОСОБА_6 ; и) договору купівлі-продажу нежилого підвального приміщення № 504 площею 13,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 від 30.09.2004 р., укладеного між територіальною громадою м. Одеси, в особі ОМР, та ОСОБА_6 ;

3) скасування записів про державну реєстрацію права власності на наступні нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 : а) нежитлове приміщення № 536 площею 49,5 кв.м. за ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОМР; б) нежитлове приміщення горища № 506 площею 49,5 кв.м. за ОСОБА_5 та ОМР; в) нежитлове підвальне приміщення № 603 площею 48,5 кв.м. за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОМР; г) нежитлове підвальне приміщення № 535 площею 48,6 кв.м. за ОСОБА_6 та ОМР; д) нежитлове приміщення горища № 505 площею 48,5 кв.м. за ОСОБА_6 та ОМР; е) нежитлове підвальне приміщення № 504 площею 13,4 кв.м. за ОСОБА_6 та ОМР.

Під час судового розгляду даної справи до суду надійшла заява ОСОБА_3 про залучення її до участі у даній справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, разом з якою остання подала позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОМР, ВК ОМР, Приморської РА ОМР про визнання незаконними та скасування рішення ВК ОМР, рішень ОМР і розпоряджень Приморської, про визнання недійсними свідоцтв про право власності та договору дарування і договорів купівлі-продажу, та про скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, яка містить такі ж самі позовні вимоги як і позовна заява ОСОБА_2 (т.1 а.с. 271, 275-280).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зазначали, що вони є співвласниками кв. АДРЕСА_5 , та позивач ОСОБА_2 також є власником кв. під АДРЕСА_6 вказаного будинку, а відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 здійснили реконструкцію квартир АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_9 та АДРЕСА_10 , які також знаходяться у згаданому будинку, що негативно вплинуло як на загальний стан цього будинку так і на стан квартир будинку; по-друге, внаслідок здійсненої відповідачами реконструкції відбулося об`єднання згаданих квартир з спірними нежитловими приміщеннями підвалу та горища будинку, зміна їх функціонального призначення, що унеможливлює для них, як співвласників, користування цими нежитловими приміщеннями; і, по-третє, оспорювані рішення ВК ОМР, рішення ОМР, розпорядження Приморської РА ОМР, договори купівлі-продажу, договір дарування та свідоцтва про право власності є такими, що суперечать чинному законодавству України та порушують їх право власності як співвласників відчужених спірних нежитлових приміщень.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.20217 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відмовлено (т.3, а.с.17-21).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2017 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.26-28).

В поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_8 просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (т.3, а.с.68-71).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.07.2023 року до участі у справі було залучено ОСОБА_9 в якості правонаступника позивача ОСОБА_2 (т.5, а.с.126-128).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.09.2023 року було задоволено заяву ОСОБА_9 про відмову від позову, рішення в частині позовних вимог ОСОБА_2 визнано нечинним та провадження в цій частині вимог було закрито (т.5, а.с.201,205-207).

Постановою Одеського апеляційного суду від 05.09.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено (т.5, а.с.202, 208-212).

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 27.11.2024 року були скасовані ухвали Одеського апеляційного суду від 11.07.2023 року (про заміну сторони) та від 05.09.2023 року (про закриття провадження у справі, в частині позову ОСОБА_2 ), а також було скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 05.09.2023 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.8, а.с.17-22).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2024 року було визначено склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Вадовська Л.М., Комлева О.С. (т.8, а.с.26).

В подальшому, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2025 року судді Вадовська Л.М. і Комлева О.С. були замінені на постійно діючий склад колегії суддів: Громіка Р.Д. і Драгомерецького М.М. (т.8, а.с.106).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю третьої особи ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Чебан С.В., у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.8, а.с.145 159).

Крім того, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю з`явившихся учасників справи та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що спірні нежитлові приміщення не відносяться до житлового фонду і є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин, і в результаті приватизації такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Крім того, суд зазначив, що матеріали справи не мають доказів того, що спірні нежитлові приміщення підвалу та горища у житловому будинку АДРЕСА_1 , є допоміжними.

Суд вказав, що таких доказів не надали і позивачі у справі. Тому, оскільки доказування не може грунтуватись на припущеннях, то суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.

Також суд вказав, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обрали неправильний спосіб захисту свого права.

Однак, колегія суддів на погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 2013 року ОСОБА_3 стала власницею 497/1000 частини квартири АДРЕСА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 27 травня 2017 року (т.1, а.с. 272), а тому має право на користування як приміщенням підвалу у цьому житловому будинку, так і його горищем у разі, якщо ці приміщення є допоміжними житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання про те, чи є приміщення підвалу і горища у житловому будинку АДРЕСА_1 нежитловими чи допоміжними, колегія суддів виходить із того, що судовими рішеннями, які набрали законної сили і є чинними, встановлено, що приміщення підвалу і горища у житловому будинку АДРЕСА_1 є саме допоміжними.

Зазначені обставини встановлені судовим рішенням, а саме: постановою Приморського районного суду м. Одеси від 13.12.2012 р. в адміністративній справі №2-а-397/11 (т. 2, а. с.173-175).

Своєю постановою від 13.12.2012 р., виходячи з належності цих нежитлових приміщень усім співвласникам житлового будинку, з посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року, суд задовольнив адміністративний позов ОСОБА_2 . Вказана постанова Приморського районного суду м. Одеси залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2014 р. (т. 2, а.с. 176-179) та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2016 р. (т. 2, а.с.180).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що приміщення підвалу і горища у житловому будинку АДРЕСА_1 є саме допоміжними приміщеннями вказаного житлового будинку.

Крім того, в узагальненнях судової практики Верховного Суду України щодо спорів про право на спільне сумісне майно власників багатоквартирних будинків зазначається, що допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Так, відповідно до ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки» горище - це простір між поверхнею покриття (даху), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху. За відсутності доступу до цього елементу конструкції будинку, як і до підвальних приміщень, обслуговування будинку та його експлуатація співвласниками є неможливою.

Також, суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивачі, які не являються сторонами оспорюваних правочинів дарування та купівлі-продажу, не заявляли у даній справі віндикаційний позов, а отже, обрали неправильний спосіб захисту свого права.

У зв`язку з цим колегія суддів зазначає, що віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника. Але судом не було враховано, що позивач ОСОБА_3 також є співвласником спірного майна.

Звертаючись до суду із самостійними позовними вимогами, ОСОБА_3 зазначила, що її право як співвласника житлового будинку АДРЕСА_1 на користування підвалом і горищем вказаного житлового будинку порушено, що і спонукало її звернутись із самостійним позовом до суду.

Щодо обрання позивачем ОСОБА_3 способу захисту своїх прав, колегія суддів зазначає наступне.

Так, статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції правильно вказав, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19).

Таким чином, зі змісту статей 16, 203, 215 ЦК України слідує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зі змісту ст. 388 ЦК України слідує, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019р., № 522/1029/18 віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов?язально-правових способів.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021р., у справі №359/3373/16 визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2021р., у справі № 359/3373/16 зазначила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам).

Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74).

Також слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.» (п. 148 постанови).

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що рішенням ВК ОМР від 27.09.1997 р. № 510 «Про результати інвентаризації пам`яток архітектури та містобудування в м. Одесі» за територіальною громадою м.Одеси, в особі ОМР, збуло зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 16-23).

11.07.2003 року ОМР було прийнято рішення № 1301-ХХІV «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади, розташованих в Приморському районі м. Одеси та підлягають відчуженню у 2003 році», згідно якого до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають відчуженню, включено приміщення горища загальною площею 48,6 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 24-26).

Згідно рішення ОМР від 26.09.2003 р. № 1677-ХХІV «Про затвердження переліку об`єктів територіальної власності м. Одеси, що розташовані в Приморському районі м. Одеси та підлягають відчуженню у 2003 році» до переліку об`єктів, що підлягають відчуженню, включено підвальне приміщення загальною площею 48,4 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 33-36).

Згідно рішення ОМР від 20.04.2004 р. № 2389-ХХІV «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади, розташованих у Приморському районі м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2004 році» до переліку об`єктів, що підлягають відчуженню, включено приміщення підвалу загальною площею 13,4 кв.м. та приміщення горища загальною площею 49,5 кв.м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 27-32).

На підставі розпорядження Приморської РА ОМР від 07.06.2004 р. № 1617, ВК ОМР було видано територіальній громаді ОМР, в особі ОМР свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на нежиле приміщення підвалу № 504, загальною площею 13,4 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 , яке зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 13.07.2004 р. (номер запису : 134 в книзі : 33неж-131) (т.1, а.с. 122, 123).

На підставі розпорядження Приморської РА ОМР від 15.06.2004 р. № 1779, ВК ОМР видано територіальній громаді м. Одеси, в особі ОМР, свідоцтво про право власності, серії НОМЕР_2 на нежиле приміщення горища АДРЕСА_3 , яке зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 13.07.2004 р. (номер запису : 134 в книзі : 33неж-130) (т.1, а.с. 126, 127).

На підставі розпорядження Приморської РА ОМР від 15.06.2004 р. № 1781, ВК ОМР видано територіальній громаді м. Одеси, в особі ОМР, свідоцтво про право власності, серії НОМЕР_3 на нежиле приміщення горища АДРЕСА_2 , яке зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 13.07.2004 р. (номер запису : 134 в книзі : 33неж-130) (т.1, а.с. 130, 131).

На підставі рішення ВК ОМР № 510 від 27.09.1997 р., зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, та рішення ОМР № 1301-ХХІV від 11.07.2003 р., територіальна громада м. Одеси, в особі ОМР, відчужила нежитлове приміщення горища № 536 площею 49,5 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_5 за договором купівлі продажу від 22.03.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. за р. № 292, зареєстрованим в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомого майна (номер запису : 134 в книзі : 32неж-133), а в подальшому ОСОБА_5 відчужила це нежитлове приміщення горища на користь ОСОБА_6 за договором дарування від 14.06.2005 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О., за р. № 219, зареєстрованим в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 21.11.2005 р. (номер запису : 134 в книзі 48неж-40) (т.1,Ю а.с. 138-139, 281, 282).

На підставі свідоцтва про право власності, серії НОМЕР_3 від 22.06.2004 р. та рішення ОМР № 2389-ХХІV від 20.04.2004 р., територіальна громада м. Одеси, в особі ОМР, відчужила нежиле приміщення горища АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 30.09.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. за р. № 1095 (т.1, а.с. 132-133).

На підставі рішення ВК ОМР № 510 від 27.09.1997 р., зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомого майна (номер запису : 134 в книзі 1ог-105), та рішення ОМР № 1677-ХХІV від 26.09.2003 р., територіальна громада м. Одеси, в особі ОМР, відчужила нежитлове підвальне приміщення під АДРЕСА_11 , на користь ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 22.03.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. за р. № 287 (т.1, а.с. 134-135).

На підставі рішення ВК ОМР № 510 від 27.09.1997 р., зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості (номер запису : 134 в книзі : 1ог-105), та рішення ОМР № 1301-ХХІV від 11.07.2003 р., територіальна громада м. Одеси, в особі ОМР, відчужила нежиле приміщення горища під № 535, загальною площею 48,6 кв.м., на користь ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 22.03.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. за р. № 290 (т.1, а.с. 136-137).

На підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_4 від 22.06.2004 р., зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості (номер запису : 134 в книзі : 33неж-130), та рішення ОМР № 2389-ХХІV від 20.04.2004 р., територіальна громада м. Одеси, в особі ОМР, відчужила нежиле приміщення горища під АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 30.09.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. за р. № 1092 (т.1, а.с. 128-129).

На підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 22.06.2004 р., зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості (номер запису : 134 в книзі : 33неж-131), та рішення ОМР № 2389-ХХІV від 20.04.2004 р., територіальна громада Одеської міської ради, в особі ОМР, відчужила нежиле підвальне приміщення під АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 30.09.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.О. за р. № 1088 (т.1, а.с. 124-125).

Також із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки іншій спадкоємець останньої відповідач ОСОБА_1 від спадщини відмовилася на користь відповідача ОСОБА_1 , та що спадкова справа до майна померлої ОСОБА_6 заведена 26 лютого 2010 року за № 1/2010 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернишевою Н.Г.

Таким чином, єдиним і правильним способом захисту прав співвласника житлового будинку АДРЕСА_1 , яким позивач ОСОБА_3 , є пред`явлення позову про визнання недійсними всіх вищевказаних дій .

У зв`язку з викладеним, слід дійти висновку про те, що позивач ОСОБА_3 обрала правильний спосіб захисту свого права, оскільки її право на нежитлові приміщення підвалу і горища у житловому будинку АДРЕСА_1 будуть поновлені саме внаслідок задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам чинного цивільного і процесуального законодавства, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення прийнято не у відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Крім того, у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ВК ОМР, ОМР, Приморської РА ОМР у рівних частках судовий збір за подачу апеляційної та касаційної скарг у загальному розмірі 5 662,99 грн., по 1 132,60 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2017 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , скасувати.

Прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради, рішень Одеської міської ради і розпоряджень Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання недійсними свідоцтв про право власності та договору дарування і договорів купівлі-продажу, та про скасування державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати:

- рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.09.1997 року № 510 «Про результати інвентаризації пам`яток містобудування та архітектури в м. Одесі», в частині, що стосується реєстрації права власності на житловий будинок загальною площею 1127 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 за Одеською міською радою;

- рішення Одеської міської ради від 11.07.2003 року № 1301-ХХІV «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади, розташованих в Приморському районі м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2003 році», в частині включення до Переліку об`єктів, який є додатком до цього рішення, приміщення горища загальною площею 48,6 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 ;

- рішення Одеської міської ради від 26.09.2003 року № 1677- ХХІV «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади, що розташовані в Приморському районі м. Одеси, та підлягають відчуженню у 2003 році», в частині включення до Переліку об`єктів, який є додатком до цього рішення, підвального приміщення площею 48,5 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 ;

- рішення Одеської міської ради від 20.04.2004 року № 2389- ХХІV «Про затвердження переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади, розташованих в Приморському районі м. Одеси, що підлягають відчуженню у 2004 році», в частині включення до Переліку об`єктів, який є додатком до цього рішення, приміщення підвалу площею 13,4 кв.м. та приміщення горища площею 49,5 кв.м. у будинку АДРЕСА_1 ;

- розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міськради від 07.06.2007 року № 1617, від 15.06.2004 року № 1779 та від 15.06.2004 року № 1781.

Визнати недійсними:

- свідоцтво про право власності на нежиле приміщення горища під АДРЕСА_2 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22.06.2004 року;

- свідоцтво про право власності на нежиле приміщення горища АДРЕСА_3 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 22.06.2004 року;

- свідоцтво про право власності на нежиле підвальне приміщення АДРЕСА_4 , виданого Виконкомом Одеської міської ради 22.06.2004 року;

- договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища № 536 площею 49,5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 22.03.2004 р., укладеного між територіальною громадою м. Одеси, в особі Одеської міської ради, та ОСОБА_10 ;

- договір дарування нежитлового приміщення горища під № 536 площею 49,5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 14.05.2005 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 ;

- договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища під № 506 загальною площею 49,5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 30.09.2004 року, укладеного між територіальною громадою м. Одеси, в особі Одеської міської ради та ОСОБА_10 ;

- договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення № 603 площею 48,5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 22.03.2004 року, укладеного між Одеською міською радою та ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 ;

- договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення № 535 площею 48,6 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 22.03.2004 року, укладеного між Одеською міською радою та ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 ;

- договір купівлі-продажу нежитлового приміщення горища № 505 площею 48,5 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 30.09.2004 року, укладеного між територіальною громадою м. Одеси, в особі Одеської міської ради та ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 ;

- договір купівлі-продажу нежилого підвального приміщення № 504 площею 13,4 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 від 30.09.2004 року, укладеного між територіальною громадою м. Одеси, в особі Одеської міської ради та ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 .

Скасувати записи про державну реєстрацію права власності на наступні нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 :

- приміщення № 536 площею 49,5 кв.м. за ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , та Одеською міською радою;

- приміщення горища № 506 площею 49,5 кв.м. за ОСОБА_10 , та Одеською міською радою;

- підвальне приміщення № 603 площею 48,5 кв.м. за ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , та Одеською міською радою;

- підвальне приміщення № 535 площею 48,6 кв.м. за ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , та Одеською міською радою;

- приміщення горища № 505 площею 48,5 кв.м. за ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , та Одеською міською радою;

- підвальне приміщення № 504 площею 13,4 кв.м. за ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , та Одеською міською радою.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради у рівних частках судовий збір за подачу апеляційної та касаційної скарг у загальному розмірі 5 662,99 (п`ять тисяч шістсот шістдесят дві гривні 99 копійок), по 1 132,60 (одна тисяча сто тридцять дві гривні 60 копійок) з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.07.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький