Справа № 639/3275/25
Провадження №2/639/1318/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року Новобаварський районний суд міста Харкова

у складі: головуючого судді Труханович В.В. за участю секретаря Яременко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 639/3275/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки, суд

ВСТАНОВИВ :

В травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення та визнати за ним право власності на 54/100 частин земельної ділянки з кадастровим номером :14:011:0003 площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що 05.03.2007 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, відповідно до якого остання подарувала йому 54/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Даним домоволодінням ОСОБА_1 володіє з ОСОБА_2 , яка є власником 46/100 частин, на праві спільної часткової власності.

Вищевказане домоволодіння знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :14:011:0003 площею 0,10 га, яка на підставі рішення 5 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 27.09.2006 №126/06 перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що внаслідок набуття ним права власності на частину домоволодіння, він фактично став власником і відповідної частини зазначеної земельної ділянки, однак, відповідна цивільно-правова угода про це з ОСОБА_3 не укладалася через її небажання повторно йти до нотаріуса.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Відповідно до листа приватного нотаріуса ХМНО Балух Н.В. від 06.05.2025 після померлої ОСОБА_3 відсутні будь-які спадкоємці, померла на день смерті у зареєстрованому шлюбі не перебувала, інших дітей, окрім батька позивача, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у неї не було. Позивач, як онук, у спадщину не вступав.

Отже, позивач просить суд визнати за ним право власності на 54/100 частин земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він є власником даної частини домоволодіння, що знаходиться за вказаною адресою.

Ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 19 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки. Призначено підготовче судове засідання.

30 травня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову. Справу просила розглянути у її відсутність.

Ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 19 червня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки. Призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

У відповідності до вимог ст.223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, від яких надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходив з положень ст.ст. 76-81 Цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами э будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідно до договору дарування від 05 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Л.П., зареєстрованого в реєстрі за № 843, ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_1 прийняв безоплатно у власність в дар 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 1638 кв.м розташовано вказаний житловий будинок з прибудовами та надвірні будівлі. ( а.с. 6-7 )

Право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 у встановленому законом порядку. ( а.с. 8)

Згідно рішення 5 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 27.09.2006 №126/06 передано у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1000,0 кв.м по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. ( а.с. 25-28)

Тобто, вищезазначена земельна ділянка належить обом співвласникам, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на праві спільної сумісної власності без визначення часток кожної з них.

З Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку вбачається, що земельна ділянка площею 0,1 га за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності, має кадастровий номер :14:011:0003. ( а.с. 11-24)

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будь-якого договору про поділ земельної ділянки не укладали.

Як вже було зазначено у рішенні вище, на підставі договору дарування від 05 березня 2007 року, ОСОБА_1 на праві власності належить 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . На земельній ділянці площею 1638 кв.м розташовано вказаний житловий будинок з прибудовами та надвірні будівлі. ( а.с. 6-7 )

22 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про конкретне користування в спільній частковій власності житлового будинку. ( а.с. 9-10)

Відповідно до ст. 120 ЗК України ( в редакції ч 2001 року), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Отже, до позивача ОСОБА_1 при переході права власності на 54/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , фактично перейшло і право власності на відповідну частину земельної ділянки, на якій розташоване зазначене домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. ( а.с. 33)

Відповідно до листа приватного нотаріуса ХМНО Балух Н.В. №14/01-16 від 06.05.2025 року після померлої ОСОБА_3 відсутні будь-які спадкоємці, померла на день смерті у зареєстрованому шлюбі не перебувала, інших дітей, окрім мого батька ОСОБА_4 , який помер ще до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , у неї не було. Я, як її онук, у спадщину не вступав. ( а.с. 34-35)

Таким чином, вирішити питання про визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки, окрім судового, не існує.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 зазначила наступне: «Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав; на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 377 ЦК України у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самице умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України також в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших.

Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно.

Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8Л7), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2000 року у справі 689/26/17 вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки (закріпленому у цивільному та земельному законодавстві) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не передбачено умовами договору чи приписами законодавства.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 377 ЦК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Суд, даючи оцінку вищезазначеному, приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1 відповідно до його заяви від 10.07.20225.

На підставі викладеного, ст. ст. 10, 12, 13, 18, ч. 1 ст. 30, 76-84, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України ( в редакції 2001 року), суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 54/100 частин земельної ділянки з кадастровим номером :14:011:0003 площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 10.07.2025

Суддя В.В. Труханович