Справа № 212/8289/23
Провадження 6/216/90/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Стартанович Д.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Кравець А.С.,

скаржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2025 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Зазначену скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 25.04.2025 він в інтересах ОСОБА_2 направив на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України рекомендованим листом № 232 заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривий Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2024 у справі № 212/8289/23 про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_2 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, та стягнення моральної шкоди в розмірі 5 200 000 грн.

До заяви про відкриття виконавчого провадження було додано копію довіреності від 20.03.2024 на представництво інтересів ОСОБА_2 у всіх судових інстанціях України, та два оригінали виконавчих листів від 11.04.2024.

Рекомендований лист про доставку заяви скаржника було вручено представнику Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 05.05.2025, що підтверджується витягом з Реєстру поштових відправлень України.

09.06.2025 року ОСОБА_1 отримано від державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Онопрієнко Інни Віталіївни повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 15.05.2025 за № 78092057/20.1/11 на тій підставі, що виконавчий документ не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаржник вважає такі дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. незаконними та такими, що перешкоджають примусовому виконанню рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Poгy Дніпропетровської області від 16.02.2024 року у цивільній справі № 216/8289/23 та просить суд визнати незаконними та протиправними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі ix невідповідності статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; та зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. прийняти Виконавчі листи у цивільній справі № 216/8289/23 - до виконання та прийняти постанову про відкриття виконавчого провадження за наданими Виконавчими листами, виданими 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Poгy Дніпропетровської області.

Крім того, незаконність дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. на думку скаржника полягає у тому, що, посадові особи ДВС не вірно трактують п. З розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень а саме зазначає «замість процитувати оригінал п. З розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень де зазначено, що «Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа» викладає його у власній редакції, а саме: «на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішення» сподіваючись на те, що суди не будуть перевіряти автентичність зазначеної норми права».

Скаржник ОСОБА_1 у судовому засіданні скаргу підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Вивчивши матеріали скарги, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до положень ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Частинами 2, 3 ст. 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд, дослідивши матеріали скарги встановив, що 25 квітня 2025 року Мироненко С.М. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2024 № 212/8289/23, про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_2 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, та стягнення маральної шкоди в розмірі 5 200 000 грн. До заяви додано додатки: копія довіреності, оригінал виконавчого листа № 212/8289/23 про стягнення майнової шкоди, та оригінал виконавчого листа № 212/8289/23 про стягнення моральної шкоди.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Онопрієнко О. 15 травня 2025 року винесено повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання, а саме: виконавчих листів № 212/8289/23, виданих Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у зв`язку з порушенням п. 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція) на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішення. На виконання до відділу надійшла заява ОСОБА_2 від 24.04.2025 з двома виконавчими листами № 212/8289/23, що не відповідає вимогам вищезазначеної Інструкції.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України cуд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частинами 1, 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документу, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Відповідно до положень абз. 9 п. 3 розділу ІІІ Інструкції, на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішень.

Таким чином, суд вважає, що скаржник обґрунтовує свої доводи лише цитуванням поза контекстом Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, виходячи із дослідженого, судом не встановлено незаконність та неправомірність дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. Виконавчий документ був повернутий стягувачу без прийняття до виконання, згідно повідомлення від 15.05.2025 за № 78092057/20.1/11, у відповідності до вимог Закон України «Про виконавче провадження» та абз. 9 п. 3 розділу ІІІ Інструкції.

За встановлених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258-260, 447-451 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 17 липня 2025 року.

Суддя Д.В. Стартанович