Справа № 161/7396/25
Провадження № 2/161/3022/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Антіпової Т.А.

з участю секретаря судового засідання Семенової І.М.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення його позову до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСКРОУ КАПІТАЛ», відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Луцького нотаріального округу Троц Юлія Борисівна про визнання недійсним (фіктивним) договір купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В :

16 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: просив суд витребувати житловий будинок та земельну ділянку загальною площею 0,1146 га кадастровий номер :03:001:4138, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та внести запис про державну реєстрацію за власником ОСОБА_1 про право власності на дане нерухоме майно.

Разом із даною позовною заявою ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої ОСОБА_5 просив суд: вжити заходів забезпечення позову, а саме: заборонити відповідачу 1 ОСОБА_2 та відповідачу 2 ТзОВ «Ескроу капітал» вчиняти будь-які юридичні дії щодо житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,1146 га кадастровий номер :03:001:4138, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та документів по них (відчужувати, дарувати, узаконювати, відмовлятись, оформляти будь-які договори, в тому числі, договір про розірвання договору купівлі-продажу, здавати в іпотеку, під заставу, переоформляти документи, здавати в оренду, прописувати людей, в тому числі дітей, тощо).

Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.04.2025 року ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні його заяви про вжиття судом заходів забезпечення позову.

Разом з тим, відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.04.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

12.05.2025 року позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним (фіктивним) договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки загальної площі 0,1146 га кадастровий номер :03:001:4138, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між ТзОВ «Ескроу Капітал» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Юлією Борисівною, серія та номер 81, виданий 29.01.2025 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.06.2025 року судом прийнято дану позовну заяву до провадження, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

11.07.2025 року ОСОБА_1 повторно подано до суду заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить накласти арешт на житловий будинок та земельну ділянку загальною площею 0,1146 га кадастровий номер :03:001:4138, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії з документами по даному об`єкту (підписувати договори відчуження, дарування, розірвання договору, відмова від купівлі, іпотеки, застави, оренди, узаконювати, прописувати людей, в тому числі дітей, тощо).

В обґрунтування необхідності забезпечення позову позивач посилається, зокрема, на позицію відповідачів: ОСОБА_2 та ТзОВ «Ескроу Капітал», викладену в їх відзивах на позовну заяву ОСОБА_1 , з чого робить висновки про те, що поведінка відповідача ОСОБА_2 при набутті права власності на спірне майно не відповідає статусу добросовісного набувача, а відтак, даний віндикаційний позов, відповідно до Конституції України, практики Верховного Суду підлягає задоволенню, а, отже, спірне майно повинно повернутися до нього. Тож, за таких умов, вважає, що після подачі ним заяви про збільшення позовних вимог до таких, як були у первісному варіанті позовної заяви по даній справі, тобто про витребування майна, Відповідач ОСОБА_2 може намагатися позбутися такого права власності, що призведе до утруднення розгляду справи та нових судових процесів, а може, і взагалі, до втрати його майна.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності (без виклику) учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, доводи заяви про забезпечення позову, приходить до наступного висновку.

Відповідно ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача. Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст.ст. 156, 158 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Так, згідно вказаних вище положень цивільного процесуального законодавства, заходи забезпечення позову вживаються судом виключно у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду, крім того, такі заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Верховний Суд у постанові від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17 конкретизував положення процесуальних норм щодо підстав для вжиття заходів забезпечення позову та вказав, що у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до позиції ВП ВС, викладеної у постанові в справі №910/1809/18 від 22.01.20, (провадження №14148гс19), власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішеннями органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна (пункт 34 постанови).

Зважаючи на викладене, суд не погоджується з доводами заявника про те, що не застосовані заходи забезпечення позову впливають на можливість виконання в майбутньому рішення суду або його невиконання.

Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Вирішуючи питання щодо забезпечення позову суд виходить із наявності спірних обставин, з якими пов`язується застосування відповідних заходів забезпечення позову та зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову і предметом позову, відповідністю та співмірністю вжитих заходів забезпечення позову предмету позову.

Окрім цього, суд наголошує на тому, що повторна заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, по суті, знов не містить конкретного та чіткого обґрунтування необхідності вжиття судом заходів забезпечення позову, мотиви, наведені заявником в мотивувальній частині заяви про вжиття заходів забезпечення позову, зведені лише до припущень ОСОБА_1 про можливу неправомірну поведінку відповідача ОСОБА_2 в майбутньому, і то, за умови, що позивачем буде збільшено позовні вимоги, які суд прийме до розгляду, що не підтверджено жодними доказами.

Більше того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся ще 16.04.2025 року.

17.04.2025 року судом вже було відмовлено в задоволенні його заяви про забезпечення позову.

Після відкриття провадження у справі та призначення її до підготовчого провадження, відповідачами, зокрема, ТзОВ «Ескроу Капітал» надіслано до суду відзив на позовну заяву.

Отже, відповідачам достеменно відомо про існування в суді такого спору.

Проте, станом на 14 липня 2025 року з боку відповідачів не було вчинено жодних дій, які б мали на меті відчуження будь-яким чином спірного нерухомого майна або ж своїх майнових прав щодо нього, що свідчить про безпідставність вимог заяви ОСОБА_1 про необхідність вжиття судом заходів забезпечення його позову.

Отже, в заяві про забезпечення позову заявником не доведено, що його права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не надано доказів реального наміру відповідача відчужити все майно та бажання навмисно ухилитися від виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши зміст заяви, поданої заявником, суд вважає, що вказана заява не підлягає задоволенню, оскільки останнім не доведено суду той факт, що невжиття саме таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Не довів, що вжиття заходів забезпечення позову саме таким шляхом, який зазначено в заяві, не порушить прав, свобод та інтересів будь-яких інших осіб, які не є сторонами у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала у повному обсязі складена 14 липня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.А. Антіпова