ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/561/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Панькевич Т.І.

та сторін: позивача ОСОБА_1 , її представника адвоката Скиби В.М., представника відповідача адвоката Світлика О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/17475/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Скиба Віталій Михайлович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року, ухвалених суддею Марциновською І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що у період з 21.11.2013 до 09.11.2015 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У даному шлюбі народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначила, що після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачем, та відповідач життям доньки не цікавився.

Крім цього, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.01.2015 вирішено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн щомісячно, починаючи з 29.08.2014 та до досягнення дитиною повноліття.

Однак відповідач рішення суду не виконує та аліменти на утримання дочки не сплачує, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.07.2024 становить 68471,72 грн.

Позивач вказала, що самостійно забезпечує доньку усім необхідним, дбає про її здоров`я, моральний та емоційний стан. Натомість відповідач не підтримує із позивачем та донькою жодного зв`язку, не займається вихованням дитини, не цікавиться станом її здоров`я, успіхами, досягненнями та з моменту розлучення жодного разу не з`являвся у її житті.

Позивач вказала, що не чинить відповідачу жодних перешкод для його участі в житті дитини (вихованні, спілкуванні тощо), а навпаки сама телефонувала відповідачу, щоб він приїхав провідати дочку. Однак відповідач не проявляв заінтересованості у подальшій долі дочки та не намагався змінити свою поведінку по відношенню до дитини.

За таких підстав позивач просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на орган опіки та піклування Тернопільської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських обов`язків по відношенню до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати у виді судового збору у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок покладено на позивача ОСОБА_1 .

Заяву ОСОБА_1 про розподіл понесених позивачем судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19200 (дев`ятнадцять тисяч двісті) гривень залишено без розгляду.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 жовтня 2024 року cтягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19000 (дев`ятнадцять тисяч) гривень.

Відмовлено у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3000 (три тисячі) гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Скиба В.М., просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року у цивільній справі №607/17475/24 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю та в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Світлика О.М. про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити або залишити без розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги представник заявниці зазначив, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що відповідач ОСОБА_2 не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки станом на 18.10.2024 у нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів та така заборгованість виникла внаслідок того, що аліменти розраховувались, виходячи із мінімального прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та такий мінімум щороку змінювався, а відповідно змінювався і розмір аліментів. Відповідач про такі обставини обізнаний не був та державний виконавець його про наявність заборгованості не повідомляв. Разом з тим після з`ясування наявності заборгованості зі сплати аліментів відповідач одразу ж таку заборгованість сплатив у повному розмірі.

При цьому, згідно даних довідки державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.07.2024 (а.с. 12-14,т.1), вбачається, що відповідач не сплачував аліменти на утримання дитини у повному розмірі та станом на 01.07.2024 за ОСОБА_2 наявна заборгованість зі сплати аліментів у сумі 68471,72 грн. Те, що відповідач не знав про розмір аліментів вказує на те, що він не цікавився матеріальним забезпеченням дитини взагалі. Також, виконавець повідомляє про розмір заборгованості аліментів шляхом надання відповідного розрахунку після звернення сторони виконавчого провадження, що ще раз підтверджує про небажання матеріально допомагати дитині. Однак, лише після звернення до суду з позовом, відповідач звернувся до виконавця, отримав розрахунок заборгованості та повністю його погасив. Сукупність таких обставин вказують саме на ухиляння відповідача від утримання дитини та участі у її матеріальному забезпеченні.

Також, не відповідають матеріалам справи висновки суду, що відповідач, заперечуючи проти позбавлення його батьківських прав, зазначив, що не ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дочки та спілкувався і бажає надалі спілкуватися з дитиною, виховувати її та приймати участь у її житті. При цьому відповідач вказав, що саме позивач з моменту народження дитини чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.

Як зазначили свідки, допитані в судовому засіданні, в тому числі і зі сторони відповідача, а також пояснень дитини, з письмових доказів, наявних у матеріалах справи, що відповідач один раз був у дитячому дошкільному закладі на випуску дитини, один раз у школі, жодного разу не спілкувався з лікарем дитини, жодного разу не спілкувався з вчителями чи майстрами - наставниками з художньої школи. Наявність генетичного переданих здібностей до образотворчого мистецтва не може вказувати на бажання батька брати участь у вихованні дитини.

Помилковим є висновок суду та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи щодо наявності перешкод з боку матері у вихованні з дитиною та покликання суду на висновок органу опіки та піклування.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно згідно з рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 107 від 24.07.2015 (а.с. 48-49) ОСОБА_2 за його заявою встановлений графік побачень із дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому комісією з питань захисту прав дитини рекомендовано ОСОБА_4 поважати батьківські права ОСОБА_2 та не чинити перешкод у спілкуванні батька із дочкою. В судовому засіданні свідки, дитина та сам відповідач не заперечував, що ОСОБА_1 жодного разу не порушувала рішення органу опіки та піклування, у визначений час відповідач мав можливість проводити дозвілля з дитиною. Безпідставними є висновки відповідача, що часу було недостатньо, оскільки він був ознайомлений з порядком звернення до органу опіки та піклування та мав можливість у разі наявності бажання збільшити тривалість побачень, кількість таких. Оскільки з такими питання не звертався, а в подальшому (після виповнення дитині 3 років) взагалі перестав зустрічатись з власної волі, а не з вини матері. Окремо зауважують, що жодного разу ОСОБА_2 не звертався в орган опіки та піклування зі скаргами про наявність будь-яких перешкод зі сторони матері.

Знову ж таки, здійснюючи підготовку позову та збираючи докази, позивачем було отримано довідки з школи, лікаря які надавали реальні фактичні відомості про поведінку батька, не зумовлені вже поданим позовом. Лише після подання позову, відповідач для утворення образу прийшов у школу і у п`ятому класі «нарешті» познайомився з класним керівником. Наявність знайомлення з класним керівником жодним чином не вказує на бажання батька здійснювати виховання дитини, турбуватись про неї, а навпаки такими діями відповідач показав, що для досягнення мети, зокрема у даному випадку «відмови у позові» та збирання «штучних доказів» для органу опіки і піклування та суду. Однак, дана обставина залишилась поза увагою суду та судом зроблено помилковий висновок.

При цьому, явка відповідача в судові засідання не може свідчити про бажання останнього брати участь у вихованні дитини та прикласти свої зусилля і змінити відносини, що склались між відповідачем та дочкою, оскільки суперечать іншим матеріалам справи та наявним у них доказам.

Отже, суд не надав оцінки тому, що на момент подання позову дійсно і реально існували обставини і відносини зазначені у позові, однак після подання позову, відповідач задля уникнення задоволення позову змінив поведінку, для прикладу погасив заборгованість по аліментах, декілька разів подзвонив до дитини, намагаючись відновити контакт, що в повній мірі не вказує на зміну загального відношення до виховання, турботи та утримання дитини.

Зазначають, що за загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною.

Саме по собі заперечення батька ОСОБА_2 проти позову, без вчинення будь-яких активних дій щодо турботи та виховання дитини не є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції не врахував найкращих інтересів дитини, безпідставно не встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками після попередження про недопустимість такої, беручи до уваги той факт, що батько дитини фактично не спілкується з дитиною, бажає бути батьком лише після активних дій матері спрямованих на позбавлення батьківських прав, наявні передбачені частиною першою статті 164 СК України підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі.

Отже приймаючи рішення суд першої інстанції зробив помилкові висновки щодо наявності дій з боку позивача в напрямку відчуження дитини від біологічного батька, відсутності ухилення відповідачем від утримання, виховання та розвиту дитини та наявності у них психоемоційного зв`язку. При цьому залишив поза увагою факт, що дитина на даний час проживає у повній сім`ї, називає татом іншу особу, хоча знає та називає татом і біологічного батька, тобто це вказує на те, що мати не вчиняла жодного відчуження, батько вчиняв активні дії лише після вчинення дій зі сторони матері, тобто подання позову про стягнення аліментів, подання позову про позбавлення батьківських прав, свідомо порушував графік побачень з дитиною, чим нехтував своїми батьківським правами та ухилявся від дотримання батьківських обов`язків. В сукупності дані обставини є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, що буде в даному випадку саме в інтересах дитини, захисту її прав на щасливе дитинство та його охорону, яке є обов`язком взятим на себе державою.

Враховуючи вищевикладені обставини, вважають судом першої інстанції поверхнево досліджено матеріали справи, здійснено розгляд справи без з`ясування усіх обставин справи, внаслідок чого зроблено помилкові висновки про недоцільність позбавлення батьківських прав на основі наявних в матеріалах справи доказів про протилежне, а тому рішення суду підлягає скасуванню в повному обсязі та прийнятті нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Також вказують, що суд допустив допустив грубе порушення норм процесуального права щодо опитування дитини, оскільки для надання оцінки правдивості та морально-психологічного стану дитини необхідним є здійснювати таке опитування в присутності педагога чи психолога, або за допомогою «зеленої кімнати», чого було не дотримано судом. Також, здійснюючи опитування дитини, суд першої інстанції не видалив з зали суду сторін, що ставить під сумнів об`єктивність пояснень дитини, повноту та щирість через відсутність довіри та острах щодо суду, адвокатів та дідуся з сторонии батька, який теж був у залі судового засідання. Крім того, судом першої інстанції не надано представнику позивача можливості скористатися правом на репліку.

Щодо додаткового рішення від 12.03.2025 у справі №607/17475/24, то вказують, що таке прийняте без з`ясування всіх обставин справи, висновки суду є помилковими, а обставини перекрученими та не відповідають матеріалам справи та реальним подіям, відносинам, що мали місце, суд першої інстації не дотримався норм матеріального права та допустив грубі порушення норм процесуального права, а тому дане додаткове рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Вказують, що представником відповідача Світликом О.М., 03.03.2025 року у судовому засіданні заявлено усну заяву перед судовими дебатами про подання доказів понесених судових витрат протягом п`яти днів.

Однак, доказів на підтвердження таких витрат стороною відповідача при поданні відзиву не були надані,а також до закінчення судових дебатів такі докази надані не були.

Як вбачається із долучених до заяви відповідача про винесення додаткового рішення та витрат на правничу допомогу, зокрема, договору про надання правничої допомоги №33/2024 від 10 вересня 2024 року, розписок від 19.11.2024, 12.12.2024, 16.09.2024, 10.09.2024, 16.01.2025, 25.01.2025, такі складені та підписані сторонами до часу ухвалення судом рішення від 03 березня 2025 року.

Вказують, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин не подання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційногоцивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21.

При цьому, договір про надання правничої допомоги №33/2024 від 10 вересня 2024 року, та вказані розписки були у розпорядженні відповідача та його представника до ухвалення рішення суду від 03 березня 2025 року, але не подані ним до закінчення судових дебатів у суді, без зазначення поважності причин їх несвоєчасного подання.

Однак, суд першої інстанції не дав цьому належної оцінки та не встановив причини і підстав такого недотримання (пропуску) процесуальних строків та їх поважність.

Окрім цього суд першої інстанції не зазначив, що в судовому засіданні 12.03.2025 представник відповідача Світлик О.М. вказав, що всі оплати за судові засідання проводились після закінчення судових засідань у справі. Тому, якщо вважати покликання суду першої інстанції вірним та суд не може впливати на зобов`язання між клієнтом і адвокатом, умови Договору не суперечить вимогам ЦК України, ГК України, ЦПК України та ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», то у представника були відсутні на початок кожного судового засідання повноваження (права та обов`язки) на представлення інтересів відповідача у суді. При цьому зауважують, що жодних додаткових угод до Договору не укладалось.

Щодо наданих відповідачем Акту про надану правничу допомогу, то у ньому містяться відомості про те, що він є додатком до Договору про надання правничої допомоги №33/2024 від 28 серпня 2024 року, але такий договір суду не надавався до часу ухвалення рішення суду.

Суд безпідставно (лише з слів представника та без отримання пояснень відповідача) дійшов помилкового висновку, що в даному Акті зроблено помилку.

Таким чином, з огляду на відсутність обґрунтування відповідача та його представника поважності причин не подання ним до закінчення судових дебатів доказів витрат на професійну правничу допомогу, а також у зв`язку із не наданням договору про надання правничої допомоги до вищевказаного акту про надану правничу допомогу від 28 серпня 2024 року, в задоволенні заяви про стягнення цих витрат слід відмовити, залишивши її без розгляду.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Світлик О.М. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2025 та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.03.2025 у справі №607/17475/24 залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що сторони фактично не перебували у дошлюбних стосунках та укладений у подальшому між сторонами шлюб існував лише формально. Представник вказав, що позивач усіма способами уникала нормального спілкування та обмежувала участь батька у вихованні дитини. У липні 2015 року ОСОБА_2 отримав рішення комісії з питань захисту прав дитини про його участь у вихованні доньки. Відповідач намагався брати участь у вихованні дитини, цікавитись її життям, проте побачення з дитиною всіляко обмежувались позивачем, що не сприяло встановленню тісних стосунків батька та дитини. Так само неправдивим є твердження позивача про несплату аліментів, оскільки з 2015 року відповідач регулярно сплачував аліменти згідно з рішенням суду безпосередньо на банківський рахунок позивача. Лише у вересні 2024 року відповідач отримав у державного виконавця інший розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, який зроблено з врахуванням наданих відповідачем платіжних документів на підтвердження сплати аліментів. Станом на 01.09.2024 заборгованість зі сплати аліментів становила 38915,98 грн, яку відповідач ОСОБА_2 у вересні 2024 повністю сплатив. Зазначена сума заборгованості є сумою різниці між визначеним рішенням суду розміром аліментів та мінімальним розміром аліментів, що визначений ст. 182 СК України (до липня 2017 року 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, після липня 2017 року 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку). Відповідачу про положення ч.2 ст. 182 СК України не було відомо.

Позивачка жодного разу не зверталась до суду заявою про зміну розміру аліментів, не зверталась до державного виконавця з заявою про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, відповідач не отримував від державного виконавця будь-якої кореспонденції щодо наявності заборгованості зі сплати аліментів. Однак, станом на 18.10.2024 у відповідача вже був повністю відсутній борг по сплаті аліментів.

Також відповідач, наскільки це можливо впродовж трьох годин згідно з встановленим графіком, намагається бачитись з дитиною, цікавиться її життям, інтересами та талантами. При цьому донька любить проводити час з батьком, також підтримує дружні стосунки з племінником ОСОБА_2 , який є її однолітком.

Представник зазначив, що перед зверненням до суду з позовом про позбавлення батьківських прав позивач пропонувала ОСОБА_2 відмовитись від батьківських прав на дитину. Потребу в такій дії обґрунтовувала тим, що донька любить малювати, хоче навчатись в художній школі, для вступу до якої нібито дуже велика черга, а якщо батько відмовиться від батьківських прав, доньку зарахують у даний заклад без черги. ОСОБА_2 на такі вимоги позивачки не погодився, оскільки він бажає бути батьком для доньки, брати участь у її вихованні та житті.

Щодо порушення порядку опитування дитини сторона позивача зазначила, що порядок опитування дитини погоджувався зі всіма учасниками справи, і стороною позивача будь-яких зауважень не озвучувалось. Дитина була опитана, зокрема, в присутності представника Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради та матері дитини, не зважаючи на ту обставину, що вона заінтересована у справі та є безпосереднім ініціатором даного судового процесу. Відповідно до ч.1 ст.232 ЦПК України, допит малолітніх свідків і, за розсудом суду, неповнолітніх свідків проводиться в присутності батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, якщо вони не заінтересовані у справі, або представників органів опіки та піклування, а також служби у справах дітей. Таким чином, судом було дотримано процесуальних вимог щодо опитування дитини.

Щодо тверджень представника позивача з приводу обмеження у праві на репліку, то відповідно до ч.7 ст.242 ЦПК України, тривалість судових дебатів визначається головуючим з урахуванням думки учасників справи виходячи з розумного часу для викладення промов. Головуючий може зупинити промовця лише тоді, коли він виходить за межі справи, що розглядається судом, або повторюється, або істотно виходить за визначені судом межі часу для викладення промов у судових дебатах. З дозволу суду промовці можуть обмінюватися репліками. Право останньої репліки завжди належить відповідачеві та його представникові. Отже, головуюча у справі, жодним чином, не порушила процесуальних норм щодо обмеження учасника судового процесу у праві на репліку. Звертають увагу суду, що бажання представника позивача озвучити репліку, стосувалось його бажання повідомити суд про розмір понесених судових витрат стороною позивача та зобов`язання подати докази на їх підтвердження у строк визначений ч.8 ст.141 ЦПК, оскільки представник позивача не озвучив цього під час свого виступу у дебатах. Вказана обставина підтверджується звукозаписом судового засідання 03.03.2025.

Щодо оскарження додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12.03.2025, то вказують, що відповідно до приписів ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Пунктом 8 ч.3 ст.178 ЦПК України встановлено, що відзив на повинен містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У поданому до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відзиві на позовну заяву, було зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи становлять 18000,00 грн. В судовому засіданні 03.03.2025, в судових дебатах, представником відповідача адвокатом Світликом О.М. було зроблено заяву, про те, що докази понесених витрат на правничу допомогу будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

08.03.2025 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Світлик О.М. подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області заяву про ухвалення додаткового рішення та долучення доказів на підтвердження розміру витрат, понесених ОСОБА_2 , додатками до якої є: ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВО № 1083131 від 13.09.2024; договір про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 10.09.2024; акт про надану правничу допомогу до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 28.08.2024; розписки про отримання коштів за надану правничу допомогу від 10.09.2024, 16.09.2024, 19.11.2024, 12.12.2024, 16.01.2025, 29.01.2025, 17.02.2025, 03.03.2025.

Відтак, вважають, що дана заява подана у межах визначеного судом п`ятиденного строку.

Також, зазначив, що посилання представника позивача з цього приводу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21 спростовується наявністю постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.02.2025 у справі № 761/14878/22. У вказаній постанові колегія суддів майже у тому самому складі, що й у справі № 285/5547/21, прийняла докази на підтвердження розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після постановлення судового рішення, не зважаючи на те, що такі докази вже існували до ухвалення такого рішення, та заява про ухвалення додаткового рішення була задоволена. При цьому постанова від 26.02.2025 ухвалена пізніше, ніж постанова від 10.01.2024, а тому слід застосовувати правові висновки щодо розподілу судових витрат, які викладені саме у постанові Верховного Суду від 26.02.2025.

Таким чином, представником відповідача подано докази понесених витрат на правничу допомогу у достатньому обсязі, з урахування вимог ЦПК України, ПК України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та з врахування правових позицій Верховного Суду, що дає можливість суду у даній справі, ухвалити законне та обґрунтоване рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, які поніс відповідач у даній справі.

Також, вказують, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції складає 14000,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Скиба В.М. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на викладені у ній доводи.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Світлик О.М. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.07.2015 у справі № 607/7684/15-ц (а.с. 5).

У даному шлюбі народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції (а.с. 7).

Також встановлено, що позивачка 21.09.2021 уклала шлюб із ОСОБА_5 та після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище ОСОБА_6 . Указане підтверджує факт зміни прізвища позивача та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні.

Згідно з довідкою ДП «Люкс-2» № 362 від 23.07.2024 дитина проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9). Такі обставини також підтверджуються витягами з реєстру територіальної громади № 2024/008715963 та № 2024/008715109 від 23.07.2024 (а.с. 10, 11).

Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.01.2015 у справі № 607/12037-14-ц вирішено стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 700 грн щомісячно, починаючи з 29.08.2014 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 6).

З наданої позивачем довідки державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 16.07.2024 (а.с. 12-14), вбачається, що відповідач не у повному розмірі сплачував аліменти на утримання дитини та станом на 01.07.2024 за ОСОБА_2 числиться заборгованість зі сплати аліментів у сумі 68471,72 грн.

Разом з тим із наданої відповідачем довідки державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18.10.2024 (а.с. 114-118), вбачається, що станом на 18.10.2024 за ОСОБА_2 числиться переплата зі сплати аліментів у сумі 548 грн.

Згідно з рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 107 від 24.07.2015 (а.с. 48-49) ОСОБА_2 за його заявою встановлений графік побачень із дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому комісією з питань захисту прав дитини рекомендовано ОСОБА_4 поважати батьківські права ОСОБА_2 та не чинити перешкод у спілкуванні батька із дочкою.

Також на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглядалась заява ОСОБА_2 про зміну порядку участі у вихованні дитини та порядку побачень із малолітньою дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Указане свідчить про те, що ОСОБА_2 не мав наміру ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки виявляв бажання проводити час із дитиною та приймати участь у її житті.

Дані обставини також підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , наданими у судовому засіданні. При цьому свідки зі сторони позивача ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , хоча і вказували, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до ОСОБА_12 , не володіли повною інформацією щодо того, чи чинилися позивачем перешкоди у спілкуванні батька та дитини. Свідки не підтвердили факт умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, оскільки лише констатували відсутність відповідача за місцем проживання дитини та у навчальних закладах.

З довідки Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 19 від 15.07.2024 № 02-09/239 (а.с. 8) вбачається, що ОСОБА_2 , який є батьком учениці 5-Б класу ОСОБА_3 , у класного керівника станом справ дочки у школі, її навчанням та успішністю не цікавиться та на батьківських зборах присутнім не був. Також ОСОБА_2 не цікавиться питаннями соціального розвитку дитини, зайняттям місця дочки в колективі класу, її поведінкою у школі, відносинами з однолітками. Педагоги, адміністрація школи та психолог з батьком дитини не зустрічались і не знайомились.

Поряд з цим з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1703 від 13.11.2024 (а.с. 147-148), вбачається, що відповідно до листа Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 19 від 12.10.2024 № 02-09/318 у перший тиждень навчання 2024-2025 навчального року ОСОБА_2 , який є батьком ОСОБА_3 5-Б класу, познайомився з класним керівником та ініціював для подальшої комунікації обмінятися телефонами.

З вказаного висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради також вбачається, що орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 147-148).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, що в розумінні ст. 164 СК України могло би бути достатньою підставою для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав. Відтак, суд вважає, що позбавлення батьківських прав батька, який не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратив інтересу до дитини, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин, не відповідатиме інтересам неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків, суд прийшов до висновку про передчасність прийняття такого рішення і про необхідність надання відповідачу можливості покращити відносини з дочкою, відновити між ними психологічний зв`язок, що якраз і відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частинами першою, другою статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Положеннями вказаної вище статті визначено основні принципи з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз`яснено у п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При розгляді справ суд застосовує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Так, ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Також, у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, оскільки з моменту народження дочки належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, не цікавиться життям дочки, не підтримує спілкування з нею та не надає коштів на її утримання.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційний суд зазначає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.

Умовою ухилення від обов`язків з виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

При цьому, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не доведено систематичне ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, а також того, що незважаючи на всі заходи попередження та впливу, останній продовжує не виконувати в подальшому свої батьківські обов`язки щодо своєї доньки.

При цьому систематично - це значить, що батьки неодноразово притягувалися до відповідальності (адміністративної, цивільної, громадської), але висновків не зробили.

У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що відсутні докази застосування до відповідача ОСОБА_2 будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків.

Тому не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини та не виявляє жодної зацікавленості до її життя, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач притягувався до відповідальності, виходячи із вимог статті 184 КупАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей), або жорстоке поводження з дитиною, веде аморальний спосіб життя, що негативно впливає на інтереси дитини.

З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1703 від 13.11.2024, вбачається, що орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 147-148).

Також, як встановлено в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, відповідач категорично заперечує проти позбавлення батьківських прав та виявляє бажання спілкуватися зі своєю дочкою і брати участь у її вихованні, вказуючи на те, що позивач з моменту народження дитини чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. Крім цього, відповідач сплачує аліменти, повністю погасивши заборгованість по аліментам в розмірі 68471,72 грн та станом на 18.10.2024 за ОСОБА_2 числиться переплата зі сплати аліментів у сумі 548 грн, що стверджується довідкою державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 18.10.2024 (а.с. 114-118).

Згідно з рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 107 від 24.07.2015 (а.с. 48-49) ОСОБА_2 за його заявою встановлений графік побачень із дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому комісією з питань захисту прав дитини рекомендовано ОСОБА_4 поважати батьківські права ОСОБА_2 та не чинити перешкод у спілкуванні батька із дочкою.

В подальшому на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглядалась заява ОСОБА_2 про зміну порядку участі у вихованні дитини та порядку побачень із малолітньою дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Указане свідчить про те, що ОСОБА_2 не мав наміру ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки виявляв бажання проводити час із дитиною та приймати участь у її житті.

При цьому, апеляційний суд вважає, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, прийшов до вірного висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

В той же час, колегія судів погоджується із висновками суду першої інстанції, що в діях відповідача частково має місце неналежне виконання батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_3 , зокрема, але не виключно, у частині матеріального забезпечення дитини, піклування про її фізичне здоров`я та лікування, а тому відповідача слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини.

Щодо тверджень представника заявника в апеляційній скарзі відносно порушення судом першої інстанції порядку опитування дитини, колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.232 ЦПК України, допит малолітніх свідків і, за розсудом суду, неповнолітніх свідків проводиться в присутності батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, якщо вони не заінтересовані у справі, або представників органів опіки та піклування, а також служби у справах дітей.

Як вбачається із рішення суду першої інстанції, що 17.02.2025 неповнолітня ОСОБА_3 була допитана судом, зокрема, в присутності представника Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради та матері дитини ОСОБА_13 . Таким чином, судом було дотримано процесуальних вимог щодо опитування дитини.

Також, не заслуговують на увагу посилання заявника на те, що судом першої інстанції, порушено право представника скористатися реплікою, з огляду на те, що у відповідності до ч.7 ст.242 ЦПК України, тривалість судових дебатів визначається головуючим з урахуванням думки учасників справи виходячи з розумного часу для викладення промов. Головуючий може зупинити промовця лише тоді, коли він виходить за межі справи, що розглядається судом, або повторюється, або істотно виходить за визначені судом межі часу для викладення промов у судових дебатах. З дозволу суду промовці можуть обмінюватися репліками. Право останньої репліки завжди належить відповідачеві та його представникові.

Таким чином, надання судом можливості скористатись сторонами репліками є його правом, а не обов`язком та не порушує прав та обов`язків інших учасників судового процесу, тому порушень судом першої інстанції вимог ЦПК України не вбачається.

Щодо додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Світлик О.М. зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції складає 18000 грн( а.с.36 т.1).

Проте, подаючи заяву про ухвалення додаткового рішення у справі (а.с.235-238, т.1) про стягнення судових витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 представник відповідача адвокат Світлик О.М. зазначив, що сума понесених ним витрат становить 22 000 грн., при цьому не доводить, що не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

На підтвердження витрат на правову допомогу адвокатом надано такі докази: ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВО № 1083131 від 13.09.2024; договір про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 10.09.2024; акт про надану правничу допомогу до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 28.08.2024; розписки про отримання коштів за надану правничу допомогу від 10.09.2024, 16.09.2024, 19.11.2024, 12.12.2024, 16.01.2025, 29.01.2025, 17.02.2025, 03.03.2025.

10.09.2024 між адвокатом Світликом О.М. та ОСОБА_2 укладений договір про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024, відповідно до умов якого адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту з наступних правових питань та у таких обсягах: 1) надання консультації щодо підстав та порядку позбавлення батьківських прав у судовому порядку, підготовка та подання відзиву на позовну заяву, підготовка заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи; 2) представництво інтересів клієнта в судових органах України.

Також з матеріалів справи вбачається, що надання відповідачу адвокатом Світликом О.М. професійної правової допомоги у суді під час розгляду цієї справи підтверджується ордером серії ВО № 1083131 від 13.09.2024.

Пунктами 4, 4.1 договору про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 10.09.2024 визначено, що за підготовку та подання відзиву на позовну заяву клієнт сплачує адвокату гонорар у сумі 8000 грн у день підписання цього договору. За участь в судовому засіданні суду першої інстанції клієнт сплачує адвокату гонорар у сумі 2000 грн за кожне судове засідання. Оплата за участь в судових засідання здійснюється не пізніше як за один день до дати такого судового засідання.

Так, 10.09.2024, 16.09.2024, 19.11.2024, 12.12.2024, 16.01.2025, 29.01.2025, 17.02.2025, 03.03.2025 ОСОБА_14 здійснив оплати за надання зазначених вище правничих послуг на рахунок адвоката Світлика О.М. у сумі 22000 грн. Такі обставини підтверджуються розписками про отримання коштів за надану правничу допомогу від 10.09.2024, 16.09.2024, 19.11.2024, 12.12.2024, 16.01.2025, 29.01.2025, 17.02.2025, 03.03.2025(а.с.244-251, т.1).

При цьому, зі змісту акта про надання правничої допомоги до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 вбачається, що адвокат надав, а клієнт прийняв роботи (послуги) відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання правничої допомоги № 33/2024, в такому обсязі: 1) підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву (проведення консультацій з клієнтом, вивчення матеріалів справи, пошук судової практики, формування правової позиції); 2) участь адвоката в семи судових засіданнях в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області: 16.09.2024, 19.11.2024, 12.12.2024, 16.01.2025, 29.01.2025, 17.02.2025, 03.03.2025.

Вартість наданих адвокатом послуг становить 22 000 грн.

Таким чином, витрати відповідача в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами.

Проте частиною 4 ст. 141 ЦПК України визначено, що в разі, коли сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Оскільки ОСОБА_2 та його представником адвокатом Світликом О.М. не було зазначено та не надано відповідних доказів у підтвердження обставини, що на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку заявник не міг передбачити збільшення витрат, тому колегія суддів вважає, що підстав для задоволення до стягнення судових витрат у повному розмірі у сумі 22 000 грн не має.

Також, як вбачається з матеріалів справи, що від представника позивача надійшло клопотання щодо відмови у стягнення витрат на правничу допомогу.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім цього, згідно правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додаткових постановах від 12 січня 2023 року у справі № 908/2702/21 та від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями реальності, співмірності, а також розумності їхнього розміру, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Із урахуванням конкретних обставин, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вказані в акті послуги в розмірі 22 000 грн щодо підготовки та подання відзиву на позовну заяву; участь у судових засіданнях в суді першої інстанції, на переконання апеляційного суду, не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, у розумінні приписів частини третьої статті 141 ЦПК України та не є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом робіт.

Також колегія суддів бере до уваги, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Подібний висновок викладений у постанові Верховного суду від 17.01.2024 у справі №910/2158/23

З огляду на викладене, враховуючи заперечення представника позивача адвоката Скиби В.М. та особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених в акті, апеляційний суд дійшов висновку, що додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.03.2025 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) гривень слід змінити, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу з 19 000 гривень до 10 000 гривень.

Разом з тим не заслуговують на увагу твердження представника заявника щодо залишення без розгляду заяви про розподіл понесених відповідачем витрат з підстав неподання доказів на підтвердження розміру таких витрат до закінчення судових дебатів.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Так, дійсно, частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріалами справи підтверджено, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Світлик О.М. зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції складає 18 000 грн (а.с.36, т.1).

У судовому засіданні 03.03.2025 до виходу суду до нарадчої кімнати представник відповідача адвокат Світлик О.М. заявив клопотання про намір подати докази на підтвердження розміру витрат, які сторона понесла у зв`язку із розглядом справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене 03.03.2025.

08.03.2025 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Світлик О.М. через підсистему «Електронний суд» подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області заяву про ухвалення додаткового рішення та долучення доказів на підтвердження розміру витрат, понесених ОСОБА_2 , додатками до якої є: ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВО № 1083131 від 13.09.2024; договір про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 10.09.2024; акт про надану правничу допомогу до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 28.08.2024; розписки про отримання коштів за надану правничу допомогу від 10.09.2024, 16.09.2024, 19.11.2024, 12.12.2024, 16.01.2025, 29.01.2025, 17.02.2025, 03.03.2025.

Відтак дана заява подана у межах визначеного судом п`ятиденного строку, з доказами понесених витрат, яких не було на час ухвалення рішення, зокрема акту про надану правничу допомогу від 08.03.2025, розписки про отриману частину гонорару від 03.03.2025, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для залишення без розгляду заяви про розподіл понесених відповідачем витрат з підстав неподання доказів на підтвердження розміру таких витрат до закінчення судових дебатів.

Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Скиба Віталій Михайлович, задовольнити частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року, залишити без змін, а додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) гривень змінити, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу з 19 000 гривень до 10 000 гривень.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Скиба Віталій Михайлович, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19 000 (дев`ятнадцять тисяч) гривень змінити, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу з 19 000 гривень до 10 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 03 липня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома