ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 646/2882/24
Номер провадження 22-ц/818/1330/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивачки адвоката Мамницької А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2024 року в складі судді Янцовської Т.М. по справі № 646/2882/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 березня 2016 року, який розірвано рішенням суду від 27 грудня 2018 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу відповідач припинив спілкування, самоусунувся від виховання сина та не надавав жодної допомоги на його утримання. Рішенням суду від 16 вересня 2020 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від усіх доходів. Заборгованість за аліментами становить 124 019, 01 грн. Відповідач не проявляє жодної уваги до сина, не займається його вихованням, відмовився від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує сина матеріально, не проявляє піклування будь-яким чином, не цікавиться успіхами у навчанні та станом здоров`я. У вихованні та утриманні сина допомагає її другий чоловік, якого син називає батьком, адже біологічного батька просто не пам`ятає.

Просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Заочне рішення суду мотивовано тим, що у судовому засіданні достовірно не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не проявляє батьківської турботи. Сама по собі констатація факту ухилення відповідача від виконання ним своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього сина, наявність заборгованості зі сплати аліментів, незацікавленість батька в підготовці дитини до школи, необізнаність про стан здоров`я дитини не є достатньою і безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 11 грудня 2024 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, розрахунку заборгованості по аліментам, що є відображенням ставлення батька до сина, довідці ОСББ «Зелений будиночок», згідно якої батько з 2017 року з сином за однією адресою не проживав, мати виховувала дитину сама, відповідям з навчальних закладів про те, що відповідач не цікавився навчанням сина та не створював умов для здобуття ним освіти, відповіді з поліклініки щодо відсутності звернень батька, що підтверджує, що він не забезпечував медичного догляду та лікування дитини. При відхиленні висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав не було взято до уваги, що ОСОБА_2 викликався на засідання, проте не з`явився, стосовно усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не звертався і доказів належного виконання своїх батьківських обов`язків не надав. Рішення суду суперечить інтересам дитини.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та представник Департаменту служб у справах дітей ХМ не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 03 липня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників.

Повістку на ім`я ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 03 лютого 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 131).

Судові повістки на ім`я ОСОБА_2 направлялись неодноразово, однак не вручені внаслідок бойових дій у с. Ківшарівка, що підтверджується листом Укрпошти від 30 травня 2025 року № ЕП-2888/25-вх (а.с. 152-153).

ОСОБА_2 про день, час та місце судового засідання повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 124).

Департамент служб у справах дітей ХМР отримав в електронному кабінеті 28 січня 2025 року (а.с. 126).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки адвоката Мамницьку А. В., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 19 березня 2016 року, який розірвано рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 27 грудня 2018 року (а.с. 9-10).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Куп`янським міськрайонним судом Харківської області 16 вересня 2020 року видано виконавчий лист № 2/628/743/20 на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13 липня 2020 року, до повноліття дитини. На виконання вказаного виконавчого документа відкрито виконавче провадження № 63867659. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та роз`яснення державного виконавця Куп`янського відділу ДВС у Куп`янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02 лютого 2024 року вбачається, що з липня 2020 року по січень 2024 року заборгованість ОСОБА_2 склала 124 015,01 грн, сплачено 0 грн (а.с. 11-18).

Згідно довідки ОСББ «Зелений будиночок» від 19 січня 2024 року ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_4 дійсно мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 2017 року по 2021 рік. Батько дитини ОСОБА_2 разом з ними за вищевказаною адресою не проживав, його місце проживання за вказаною адресою не зареєстровано. Зі слів ОСОБА_1 вона дитину виховувала сама (а.с. 19).

З витягів з Реєстру територіальної громади вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_1 - з 12 грудня 2013 року та ОСОБА_4 - з 06 листопада 2018 року (а.с. 25, 26).

З відповіді Комунального закладу «Харківський ліцей №10 Харківської міської ради» від 06 лютого 2024 року вбачається, що ОСОБА_4 навчався у цьому закладі в 1-А класі з 01 вересня 2023 року по 28 грудня 2023 року. За період навчання, зі слів класного керівника, батько ОСОБА_4 - ОСОБА_2 особисто не цікавився успіхами свого сина, запитів на адресу школи не надсилав, батьківські збори й новорічні свята не відвідував, участь в шкільному житті класу не приймав, сина до закладу не приводив та не забирав (а.с. 20-22).

З відповіді Приватного ліцею «Онлайн-школа «Альтернатива» від 09 лютого 2024 року № 01-43/37 вбачається, що ОСОБА_4 є учнем 1 класу закладу освіти на дистанційній формі навчання та здобуває освіту з 02 січня 2024 року. Договір на надання освітніх послуг укладено з матір`ю учня, ОСОБА_1 . Платника освітніх послуг ідентифікувати не є можливим, оскільки оплата здійснюється через сервіс онлайн-платежів, що не надає персональні дані платника. Контактною особою щодо спілкування/інформування з питань освітнього процесу, навчання дитини та її успішності є мати дитини (а.с. 23).

З відповіді КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» Харківської міської ради від 08 лютого 2024 року, вбачається, що ОСОБА_4 перебуває під наглядом лікарів фахівців з народження. З моменту укладення декларації 15 листопада 2023 року звернень до підприємства за наданням медичної допомоги не було. Інформація щодо звернень батька дитини - ОСОБА_2 до КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» Харківської міської ради з дитиною або самостійно у підприємства відсутня (а.с. 24).

ОСОБА_1 20 серпня 2021 року укладено шлюб з ОСОБА_5 (а.с. 29).

Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 320 від 12 серпня 2024 року визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 (висновок містить описку у ПІБ батька). У висновку зазначено, що батько запрошувався до Департаменту служб на співбесіду, однак не з`явився, пояснень чи документів не надав, з приводу встановлення йому порядку участі у вихованні сина та щодо усунення перешкод у спілкуванні з сином з боку матері до Департаменту не звертався, доказів виконання ним батьківських обов`язків не надавав. Мати дитини особисто пояснила, що батько довгий час умисно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню дитини, ніколи не відвідує сина, не цікавиться його здоров`ям, розвитком та досягненнями. Також враховано інформацію закладів освіти, охорони здоров`я, відділу ДВС (а.с. 70-71).

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд передусім повинен дати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Недостатня участь одного з батьків у вихованні дітей не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови винності в умисному ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку особи неможливо (постанови Верховного Суду від 24 серпня 2022 року у справі № 640/13989/19, провадження № 61-19388св21, від 22 серпня 2022 року у справі № 462/1991/20, провадження № 61-21418св21).

Як встановлено судом, позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи ОСОБА_1 не доведено. Позивачка не надала суду беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження винної поведінки відповідача, його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

Сам по собі встановлений судом факт, що батько бере участь у вихованні дитини не у достатній мірі, не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у с. Ківшарівка Куп`янського району Харківської області, на території якого ведуться бойові дії, у зв`язку з чим встановити його дійсне місце перебування та проживання, наявність у нього бажання та можливості підтримувати зв`язок з сином, на даний час не вбачається за можливе.

За таких обставин висновок про винне умисне невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, без надання йому можливості змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, брати участь у його вихованні, розвитку та піклуванні, був би передчасним.

Невідвідування відповідачем закладу охорони здоров`я та навчальних закладів сина не є належним доказом його свідомого навмисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Довідка з навчального закладу дитини, що містить загальні фрази щодо неучасті відповідача у вихованні сина і не розкриває усіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, в сукупності з іншими доказами не є достатньою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Факт стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення його від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання одного з батьків до надання дитині належного утримання. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 березня 2019 року, справа № 559/1553/16-ц; від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18).

Щодо висновку Департаменту служб у справах дітей про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, то колегія суддів вважає незгоду суду першої інстанції з таким висновком обґрунтованою.

Тлумачення частини 6 статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20.

З висновку органу опіки та піклування від 12 серпня 2024 року вбачається, що він є недостатньо мотивованим, ґрунтується лише на особистих поясненнях матері дитини та відомостях із закладів освіти, охорони здоров`я та ДВС. У вказаному висновку не наведено беззаперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить такі інтереси, яка думка дитини з цього приводу. Зазначений висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. При з`ясуванні обставин справи орган опіки та піклування не встановив місцезнаходження ОСОБА_2 , тож він був позбавлений можливості висловити свої заперечення. У висновку не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування з батьками щодо врегулювання спірних відносин.

Неявка відповідача до органу опіки та піклування та до суду і неподання ним відзиву не свідчать про визнання позову та відсутність у нього заперечень проти позбавлення батьківських прав.

Отже, встановивши, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів наявності підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні її позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, розрахунку заборгованості по аліментам, довідці ОСББ «Зелений будиночок», відповідям з навчальних закладів, з поліклініки, колегія суддів відхиляє, адже судом першої інстанції надано належну оцінку цим доказам як таким, що у сукупності не свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, та колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується.

Твердження позивачки про те, що рішення суду суперечить інтересам дитини, колегія суддів сприймає критично, адже нею не зазначено, яким саме чином позбавлення відповідача батьківських прав позитивно вплине на дитину.

Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_2 як батько не бере достатньої участі у вихованні сина, судова колегія вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Надання можливості відповідачу змінити ставлення до виховання сина стосується, насамперед, урахування якнайкращих інтересів дитини. У разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька стосовно дитини протягом розумного строку після ухвалення судового рішення позивачка не позбавлена можливості повторно ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав. При цьому, при розгляді такої справи суд повинен буде врахувати той факт, що до відповідача раніше застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та на підставі наданих сторонами доказів оцінити, чи було вчинено ним дії на виконання такого попередження. Залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23, від 04 квітня 2025 року в справі № 6290/3692/23).

За таких умов, оскаржуване рішення суду необхідно змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом вищевказаного змісту.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 по суті заявлених вимог залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2024 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту:

«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина