Справа № 345/3156/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/998/25
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,

секретар Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Романа Богдановича на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2014 року, ухвалене судом в складі головуючої судді Кардаш О.І. у м.Калуш, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

04 серпня 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 .. Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно, яке померлий нікому не заповів. Позивач звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом. Однак при зверненні до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно за законом їй було відмовлено у зв`язку з тим, що право власності за померлим на дане майно не зареєстроване.

Позивач просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на гараж АДРЕСА_1 .

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на гараж К-7, масив АДРЕСА_2 ..

ОСОБА_1 , який не був учасником справи, оскаржив рішення, адже вважає, що суд вирішив питання про спадщину, на яку він має право.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не залучивши апелянта до участі у справі, не з`ясувавши наявність його права на спадщину.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько апелянта ОСОБА_5 .. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько ОСОБА_5 спадкодавець ОСОБА_4 .. Згідно із ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. На момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 його внук ОСОБА_1 був малолітнім.

Відтак, ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті діда ОСОБА_4 в силу прямої дії норми матеріального права, а тому правила частини першої статті 1269 ЦК України на нього не поширюються. ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки його матір заяву про відмову від спадщини не подавала. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (ч. 5 ст. 1266 ЦК України). Таким чином розмір спадкової частки позивача у спірному гаражі мав би становити тільки частину.

Постановою від 05.05.2025 приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Бабича В.Л. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 щодо гаражу ОСОБА_6 , масив АДРЕСА_3 . Відмову мотивовано тим, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.08.2014 у справі № 345/3156/14-ц право власності в цілому вже визнано за дружиною померлого ОСОБА_2 ..

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), вказує про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21).

3 огляду на вищенаведене, ОСОБА_1 мав бути залучений до участі у справі як відповідач, чого судом першої інстанції не було зроблено.

Просить рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2014 скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Бойка Р.Б., який підтримав апеляційну скаргу, заперечення позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Павликівської Г.М., вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_4 (а.с.5, 15).

При зверненні позивачки до Калуської міської приватної нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність реєстрації права власності за спадкодавцем на нерухоме майно, що розташоване в АДРЕСА_4 (а.с.6).

З документації про надання земельної ділянки для спорудження кооперативного та індивідуального автогаражу вбачається, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку виділено земельну ділянку для спорудження гаража в АДРЕСА_4 (а.с.8-10).

Відповідно до довідки Івано-Франківського ОБТІ № 00387 від 30.05.2014 року документи на даний гараж не оформлені, відсутня реєстрація (а.с.11).

Згідно з технічним паспортом Івано-Франківського ОБТІ від 30.05.2014 року вартість спадкового гаражу, що знаходиться в АДРЕСА_3 № К-7, становить 13 588грн.(а.с.13-14).

Задовольняючи позов, судом з`ясував, що побудований до часу смерті ОСОБА_4 гараж не був зданий в експлуатацію, і відповідно відсутній документ, що засвідчує право власності на спадкове майно. Позивач прийняла спадщину, так як в установлений 6-ти місячний термін звернулася в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець першої черги - дружина померлого. Відповідач по справі є сином померлого, однак відмовився від прийняття спадщини, про що подав суду відповідну заяву та не заперечував проти визнання права власності на гараж за своєю матір`ю.

Відповідно до ст.15 ЦК України, лише порушене, невизнане або оспорюване цивільне право особи підлягає захисту в судовому порядку.

Частиною першою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою (ч.2 ст.1220 ЦК).

Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною першою статті 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).

У відповідності до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК).

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20.

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК).

Згідно зі ст.1270 ЦК України, така заява повинна бути подана протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже, законом визначено порядок прийняття спадщини та оформлення прав на спадкове майно, якого повинні дотримуватись спадкоємці.

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 752/12045/17.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

Подібний висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 299/2447/21, від 16 січня 2019 року в справі № 2-390/2006, від 21 лютого 2021 року в справі № 392/1213/17.

Вбачається, що при зверненні позивача до Калуської міської приватної нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, через відсутність реєстрації права власності за спадкодавцем на нерухоме майно, що розташоване в АДРЕСА_3 гараж №К-7. ОСОБА_3 , до якого заявлено позов є сином померлого ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_2 , однак відмовився від прийняття спадщини, про що подав суду відповідну заяву та не заперечував проти визнання права власності на гараж за своєю матір`ю. Тому суд першої інстанції вважав позов обґрунтованим і доведеним.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія виходить з наступного.

Згідно з положеннями частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

В постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 643/1216/15-ц зроблено висновок щодо застосування статті 1266 ЦК України та вказано, що спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу.

Відповідно до частини п`ятої статті 1266 ЦК України якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього кодексу.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В листі ВССУ України від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам рекомендовано встановлювати місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов`язаний витребувати такі докази (ч. 1 ст. 137 ЦПК). У разі якщо особи, які беруть участь у справі, не заявляють клопотання про витребування доказів, зокрема, копій документів із спадкової справи, обов`язком суду на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК є роз`яснення наслідків невчинення такої процесуальної дії. Запит суду до нотаріальної контори має стосуватись документів щодо обставин, які підлягають встановленню судом, зокрема, це відомості про осіб, які звертались до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, яким видано свідоцтва про право на спадщину, свідоцтво про право на частку в спільному майні подружжя тощо.

Згідно з положеннями статті 10 ЦПК України в редакції, що діяла на момент ухвалення оскарженого рішення, суд мав обов`язок сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи особливості предмета спору, суд першої інстанції для вирішення спору і визначення суб`єктного складу мав перевірити матеріали спадкової справи, роз`яснити учасникам справи наслідки невчинення такої процесуальної дії як клопотання про витребування копії спадкової справи, але суд всупереч правилам судової практики розгляду справ такої категорії не виконав обов`язку, передбаченого процесуальним законом.

Як встановлено колегією суддів, батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , який є дідом апелянта ОСОБА_1 ..

На момент смерті ОСОБА_4 його внук ОСОБА_1 був малолітнім. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (ч. 2 ст. 6 СК України).

Отже, спадкоємцем ОСОБА_4 за правом представлення є його внук ОСОБА_1 , який на час відкриття спадщини був малолітньою особою, а відтак відповідно до частини 4 статті 1268 ЦК є таким, що прийняв спадщину в порядку представлення. Однак його законний представник також не був залучений до участі у справі.

У зв`язку з необхідністю перевірки доводів апеляційної скарги колегією судів витребувана копія спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 ..

З спадкової справи вбачається, що 13.05.2014 року ОСОБА_3 , до якого заявлений позов ОСОБА_2 , відмовився від спадщини. (а.с. 87)

Відтак, права позивача з боку відповідача не порушені.

Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення чи відмову у задоволенні по суті спору, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові, вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав, в тому числі за недоведеності позовних вимог.

Відповідно до ч.1,2 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц висловлено висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи .

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Встановлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанови Верховного Суду: від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц, провадження № 61-34234св18; від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц, провадження № 61-19798св18; від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18, провадження № 61-20505св19; від 06 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18 провадження № 61-12859св21; від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18, провадження № 61-4523св21).

Предметом спору у цій справі є визнання права власності на спадкове майно. Тому відповідачем/відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а в разі відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Отже, для вирішення питання щодо необхідності участі у справі спадкоємця як відповідача необхідною умовою є прийняття ним спадщини.

Таким чином позивач, як дружина спадкодавця, а апелянт за правом представлення, за наявності відмови сина ОСОБА_3 , мають право успадкувати майно, яке залишилось після смерті спадкодавця, а тому правових підстав для визнання права власності на спадкове майно лише за позивачем немає. Заперечення позивача проти апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що після смерті спадкодавця між спадкоємцями була усна домовленість щодо поділу спадкового майна, за якою у позивача і у матері апелянта невістки померлого, залишилися у повній, а не частковій власності певні об`єкти нерухомості, на частки якої вони не заявили претензій одне до одного. Однак такою домовленістю були вирішені в тому числі права неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_1 , який не позбавлений права захистити свої майнові права також, тому такі обставини не мають значення для даної справи. Також не можна прийняти до уваги і наявність спору в суді між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно іншого спадкового майна, оскільки представник позивача не заперечує, що спірний гараж не входить в предмет позову в іншій судовій справі.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції належним чином не з`ясовано склад осіб, які мають бути відповідачами у цій справі. Отже, незалучення ОСОБА_1 до участі у даній справі, є обов`язковою підставою для скасування оскарженого рішення, та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спадкове майно.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 , ч.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Романа Богдановича задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 липня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський В.М. Луганська