Провадження № 2/681/23/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Полонне

Полонський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Горгулько Н.А.,

за участю секретяря судових засідань Богданевич О.О.,

позивача - ОСОБА_1 , його представника адвоката Сопруна В.В.,

представника служби у справах дітей Полонської міської ради Вощатинського О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полонне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини; треті особи без самостійних вимог: служба у справах дітей Вінницької міської ради Вінницького району Вінницької області, служба у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради ОТГ Шепетівського району Хмельницької області, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що з 10.06.2022 він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час укладення шлюбу відповідач не повідомила його про те, що має розлади психіки та про те, що знаходилася на лікуванні в психоневрологічному диспансері в м.Хмельницькому. Через декілька місяців після одруження ОСОБА_2 втратила роботу, постійно плакала, стала дратівливою, розсіяною, відмовлялась від їжі. В листопаді вона звернулася по допомогу в приватну клініку «Феномен», де їй порадили пройти лікування у психіатра в психоневрологічній лікарні. За день до прийому вона категорично відмовилася, сказала, що справиться сама. З часом знайшла роботу і начебто все налагодилося. Після народження доньки у ОСОБА_2 почалися проблеми з психічним здоров`ям. В грудні 2023 року вона почала себе вести дуже дивно, гнів та агресія моментально переходили у пригнічену поведінку, а потім вона починала плакати та вимагала щоб її пожаліли. Особливо налякала її поведінка 28.12.2023 коли вона почала бити матір позивача в зв`язку з чим він був вимушений викликати швидку допомогу та поліцію. Того ж дня її оформили на стаціонарне лікування в КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка Ющенка» де вона перебувала по 23.01.2024. Після виписки з лікарні ОСОБА_2 приймала ліки від яких засинала. Тому з 19:00 до 8:00 за дитиною доглядав ОСОБА_1 . Ці ліки їй рекомендовано було приймати 3-5 років. 09.02.2024 о 13:00 год ОСОБА_2 пішла з дому під приводом занести якісь папери на роботу. Прийшовши додому о 17:00 год. ОСОБА_1 виявив, що вона просто зникла. Він звернувся до правоохоронних органів з заявою про зникнення дружини так як був наляканий її передсмертною запискою в якій вона повідомляла про намір вчинити самогубство. 10.02.2024 поліція повідомила, що ОСОБА_2 перетнула кордон. Через декілька днів її молодша сестра знайшла її у Варшаві і відправила до родичів у місто Дніпро. На зв`язок ОСОБА_2 вийшла лише після того як позивач подав до служби у справах дітей. 16.04.2024 відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради на якому для ОСОБА_1 відмовили у задоволенні заяви про визначення місця проживання доньки з ним. На думку позивача його звинуватили в тому, що він таким чином бажає уникнути мобілізації. Однак він побоюється за здоров`я та життя своєї доньки у зв`язку з психічним станом своєї дружини так як неодноразово були випадки коли під час приготування їжі ОСОБА_2 залишала під час приготування їжу на вогні та забувала про неї сидячи за телефоном чи ноутбуком. Після зникнення дружини він продовжує піклуватися про доньку, тому просить суд визначити місце проживання дочки разом з ним.

У своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Вказує, що категорично не погоджується з вимогами ОСОБА_1 посилаючись на те, що ще до реєстрації шлюбу вони з чоловіком добре вивчили одне одного оскільки близько року зустрічалися та проживали разом у цивільному шлюбі. Їздили до мами ОСОБА_2 в гості, знайомилися з родиною. Через деякий час після одруження ОСОБА_2 втратила одну із двох робіт і позивач та його мати почали їй дорікати цим фактом. Після того, як ОСОБА_2 знайшла нову другу роботу, ситуація в сім`ї покращилась. Однак після народження нею доньки відношення до неї змінилося у всіх членів сім`ї. Свекруха постійно дорікала, що готує їм їжу та тим, що ОСОБА_2 перебуває на їх утриманні. ОСОБА_1 постійно вчиняв сварки та підтримував у таких же сварках свою матір. Свекруха постійно почала забирати дитину у свою кімнату та не пускати ОСОБА_2 до неї дорікаючи їй щодо неналежного догляду за дитиною. ОСОБА_2 неодноразово пропонувала для чоловіка винайняти житло і переїхати від свекрухи, однак завжди отримувала негативну відповідь. Під час чергової сварки свекруха вдарила ОСОБА_2 на що вона, перебуваючи у стресовому стані написала записку в надії привернути увагу ОСОБА_1 . Однак останній не прикладав жодних зусиль для збереження сім`ї. ОСОБА_1 одноосібно приймає рішення щодо побачень з донькою, забороняє відповідачці спілкуватися з нею без його присутності, обмежує в часі та у бажанні ОСОБА_2 бути поруч з донькою. Відмовив для неї проживати в його будинку мотивуючи тим, що будинок належить його матері і він не може без її відома прийняти таке рішення. Всі виплати, які ОСОБА_2 отримує у зв`язку з народженням дитини вона надсилає для ОСОБА_1 . Неодноразово купувала та передавала через нього дитячі речі, предмети гігієни, іграшки, тощо. Вважає, що ОСОБА_1 робить все можливе щоб роз`єднати матір з дитиною.

В судовому засіданні позивач та його представник свої позовні вимоги підтримали. Просили їх задоволити.

Відповідач та представник служби у справах дітей Вінницької міської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з`явилися, про день, місце, час розгляду справи повідомлені належним чином. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради ОТГ Шепетівського району Хмельницької області в суді пояснив, що представники служби їздили за місцем реєстрації ОСОБА_2 . Під час відвідин відповідач була присутня. Під час бесіди вона пояснювала, що у неї була післяродова депресія. Після того як вона втратила роботу відношення чоловіка до неї погіршилося та те, що він не дає для неї бачитися з дочкою. Оскільки дитина там не проживає, то служба надала висновок про умови проживання в будинку.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника служби у справах дітей, показання свідків, дослідивши письмові докази, що є у справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом беззаперечно встановлено, що з 10.06.2022 сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу мають спільну дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ці дані встановлено з копій свідоцтв про шлюб та про народження дитини. (а.с.92)

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Суд зазначає, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, може бути ухвалене лише тоді, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, тобто за наявності між ними такого спору.

Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини, і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи.

Судом встановлено, що після того як сторони у справі стали проживати окремо, дитина залишилась проживати з батьком. З того часу відповідач не ставила питання про визначення місця проживання дитини разом із нею. Тобто сторони у справі фактично дійшли згоди про те, що дитина буде проживати з батьком.

Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання дитини разом з нею не зверталася. Будь-яких належних доказів, які би свідчили про бажання і волю відповідача щодо визначення місця проживання дитини з нею, як матір`ю, суду не надано.

Спір у цій справі щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини (позивачем), з яким дитина і так фактично проживає та зареєстрована (а.с.97), і від якого мати дитини (відповідач) не вимагає зміни її місця проживання.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Органом опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради надано висновок від 03.06.2025 з якого вбачається, що враховуючи принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

З висновку вбачається, що на засіданні комісії 27.05.2025 мати дитини ОСОБА_2 повідомила, що хоче щоб її донька ОСОБА_4 жила з нею. При цьому вона зазначила, що з зустрічним позовом до суду не зверталася. Також вказала, що ОСОБА_1 раніше деякий час перешкоджав їй у спілкуванні з донькою, але зараз таких перешкод немає і вона бачиться з дитиною.

Суд, не погоджується з висновком органу опіки та піклування оскільки він є необґрунтованим та оцінюється судом критично з огляду на наступне.

Цей висновок не є достатнім як доказ у справі, оскільки він не містить даних щодо намагання органу опіки та піклування провести опитування дитини, крім того, у ньому не наведено підстав та аргументів, які саме інтереси дитини враховано. Орган опіки та піклування складаючи висновок не звернув увагу, що мати дитини не заперечує щодо визначення місця проживання дитини із батьком, що фактично є підтвердженням відсутності спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.

Судом встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання.

Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка подала до суду відзив на позовну заяву, проте, у встановленому порядку, з самостійним позовом до суду, або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала.

В судове засідання мати дитини не з`явилась жодного разу, достеменно будучи обізнаною про наявність на розгляді в суді позову батька про визначення місця проживання дитини. Мати дитини як до органу опіки на піклування так і до суду надала пояснення, що вона з позовом про визначення місця дитини з нею до суду не зверталася, не зверталася з цього приводу також і до служб у справах дітей.

Поведінка та пояснення відповідачки надані до служби у справах дітей та до суду дають суду підстави для висновку про те, що фактично відповідачка не заперечує, щоб було ухвалено рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надано.

За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, який фактично проживав і проживає разом з дитиною, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів щодо можливості ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини.

Допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , кожен з них окремо, підтвердили те, що після того як сторони почали проживати окремо ОСОБА_2 не чинила жодних дій щодо вирішення питання про місцепроживання доньки разом з нею. Донька як проживала так і проживає з позивачем.

За відсутності будь-яких доказів та підстав вважати, що право батька дитини на визначення місця проживання малолітньої доньки із ним не визнається, заперечується матір`ю дитини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову було відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача на користь позивача відсутні.

Керуючись ст. ст.5-8, 10, 11, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 259 ч.6 ЦПК України, ст..ст.19 СК України,-

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини; треті особи без самостійних вимог: служба у справах дітей Вінницької міської ради Вінницького району Вінницької області, служба у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради ОТГ Шепетівського району Хмельницької області відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 1 служба у справах дітей Вінницької міської ради Вінницького району Вінницької області, місцезнаходження: м.Вінниця, вул. Соборна, 50, поштовий індекс 21050.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 2 служба у справах дітей виконавчого комітету Полонської міської ради ОТГ Шепетівського району Хмельницької області, , місцезнаходження: м.Полонне, вул. Л.Українки, 114 Шепетівського району Хмельницької області, поштовий індекс 30500.

Суддя Н.А. Горгулько