Номер провадження: 22-ц/813/2233/25
Справа № 509/4089/21
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Куніци В.М.,

представника ОСОБА_3 адвоката Розенбойма Ю.О.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 серпня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталія Федорівна, Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

12 серпня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф, Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачам на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0676 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (приспадибна ділянка) з кадастровим №:02:008:0617 та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням державного реєстратора Тихонової А.С. від 10.01.2017 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності відповідачки ОСОБА_4 на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0676 га, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.10.2020 по справі №509/4554/19, яке залишене постановою Одеського апеляційного суду від 19.07.2021 в силі, вищевказане рішення державного реєстратора Тихонової А.С. від 10.01.2017 було скасоване.

Відповідачка ОСОБА_4 достовірно знаючи про наявність судового спору щодо права власності на вказані об`єкти нерухомого майна та прийняте судом першої інстанції рішення, у день його прийняття о 17 годині 41 хвилині 02.10.2021 свідомо ввела нотаріуса у оману щодо відсутності спору та прав третіх осіб на спірне нерухоме майно і за нотаріально посвідченими договорами купівлі - продажу продала, а ОСОБА_3 , яка теж достовірно знала про наявність спору щодо спірного майна, купила за 116 000 гривень земельну ділянку, та житловий будинок за 1 645 000 гривень.

За таких обставин позивачі просили суд:

-визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку від 02.10.2020, серія та номер: 2032, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф.;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02.10.2020, серія та номер: 2034, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф.;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 54394576 від 02.10.2020, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 237, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 ;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. про держ авну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 54394784 від 02.10.2020, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 237 земельна ділянка площею 0,0676 га, з кадастровим №:02:008:0617 та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), під АДРЕСА_3 , за ОСОБА_3 .

Відповідачка ОСОБА_3 своїм процесуальним правом щодо надання відзиву не скористалась, однак у додаткових поясненнях по справі від 02.12.2022 представник відповідачки вказав, що позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки вони не були стороною договорів купівлі-продажу спірних житлового будинку та земельної ділянки. Крім того, не зважаючи на прийняте 02.10.2021 судом рішення по справі №509/4554/19 на момент укладення 02.10.2021 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу спірних житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_4 була власницею вказаного нерухомого майна, а тому, за умови, що матеріали справи не містять доказів недобросовісності продавця при укладені договорів купівлі-продажу вони не можуть бути визнані недійсними. Також, на думку представника ОСОБА_3 для захисту прав та інтересів у належний спосіб суд повинний з`ясувати, які саме права та інтереси позивачів були порушені і який спосіб був обраний позивачами для судового захисту своїх прав та інтересів. Оскільки позивачі обрали спосіб захисту у вигляді подання вимоги про визнання договорів недійсними у той час як потрібно було заявити вимогу про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, то їм у позові повинно бути відмовлено. Також представником ОСОБА_3 наголошено, що належним способом захисту прав позивачів є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрацію про реєстрацію прав, а скасування записів про проведену державну реєстрацію, оскільки після внесення записів про права особи у відповідні реєстри, прийняте реєстратором рішення вичерпало свою дію, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено в зв`язку з тим, що позивачі обрали неправильний спосіб захисту своїх прав.

Третя особа приватний нотаріус Куркан Н.Ф. надала відповідь на позовну заяву у якої наголосила, що дійсно вона посвідчила договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у відповідності до вимог діючого законодавства. Оскільки умови договору відповідали інтересам сторін, їх усвідомленню та волевиявленню, то вони відповідали реальній домовленості між ними, а тому позов вона не визнає.

Третя особа Служба у справа дітей Таїровської селищної ради своєї правової позиції з приводу заявленого позову не висловила, просила суд прийняти рішення, взявши до уваги найвищі інтереси дітей.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, який був посвідчений і зареєстрований 02.10.2020 приватним нотаріусом Куркан Н.Ф. у реєстрі під №2032, згідно якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купила за 1 645 000 гривень житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 232,8 кв.м, та жилою площею 68,5 кв.м, під АДРЕСА_3 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0676 га, з кадастровим №:02:008:0617 та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), який був посвідчений і зареєстрований 02.10.2020 приватним нотаріусом Куркан Н.Ф. у реєстрі під №2034, згідно якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 за 116 000 гривень купила вказану земельну ділянку під АДРЕСА_3 .

Скасовано рішення приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 54394576 від 02.10.2020, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 237 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 про право власності ОСОБА_3 .

Скасовано рішення приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 54394784 від 02.10.2020, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 237 земельна ділянка площею 0,0676 га, з кадастровим №:02:008:0617 та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), за АДРЕСА_3 про право власності ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908 гривень з кожного.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О. звернулась до суду із апеляційною скаргою. В якій просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідачка ОСОБА_4 , третя особи приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. та представник Служби у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомленні належним чином та завчасно, про свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлень та довідка про доставку судової повістки-повідомлення в електронний кабінет Електронного суду (т. 3 а.с. 211-221).

Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_3 адвоката Розенбойма Ю.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, та представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Куніцу В.М., який заперечував щодо апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Так, апеляційна скарга представника ОСОБА_3 адвоката Розенбойма Ю.О., фактично ґрунтується на тому, що позивачами обраний не належний спосіб захисту свої прав, а тому у відповідності до численної практики Верховного Суду, з цих підстав суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими твердженнями представника відповідачки, з огляду на наступне.

Як було встановлено матеріалами справи позивачі просили суд:

-визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку від 02.10.2020, серія та номер: 2032, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф.;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02.10.2020, серія та номер: 2034, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф.;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 54394576 від 02.10.2020, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 237, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 ;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 54394784 від 02.10.2020, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 237 земельна ділянка площею 0,0676 га, з кадастровим №:02:008:0617 та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), під АДРЕСА_3 , за ОСОБА_3 .

Підставою позовних вимог є те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.10.2020 по справі №509/4554/19, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19.07.2021, скасовано рішення державного реєстратора Тихонової А.С. від 10.01.2017 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яким було зареєстровано право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0676 га, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_4 02 жовтня 2020 року о 17 годині 41 хвилині, в день вирішення судового спору щодо права власності на вказані об`єкти нерухомого майна, за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу продала, а ОСОБА_3 , купила за 116 000 гривень земельну ділянку, та житловий будинок за 1 645 000 гривень.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини, так і інші юридичні факти.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Аналіз змісту частини 3 статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19) вказано, що ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, яке існувало до укладання правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто має місце двостороння реституція.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 №910/3372/19.

Верховний Суд в постанові від 26.05.2023 у cправі №905/77/21 дійшов такого висновку щодо застосування норм частини 3 статті 215, частин 1-2 статті 216 ЦК України: «Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача».

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Згідно статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18) та інших звернено увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування записів про право власності не є потрібним для захисту порушених прав позивача.

Первісний власник може заявити вимогу про витребування майна лише в тому разі, якщо він (первісний власник) зареєстрував своє право власності. Проте «витребування майна» не є наслідком визнання недійсним договору купівлі-продажу, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності наступним власником.

У разі укладення договору купівлі-продажу особою, яка не мала права на його укладення, такий договір може бути визнано недійсним, однак у вказаному випадку позивачі заявили вимогу про витребування квартири, задоволення якої повністю поновлює їх право власності.

Подібний за змістом висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі №357/8277/19 (провадження №14-65цс12).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18).

Відповідно до пунктів 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, на підставі встановлених обставин даної справи та положень чинного законодавства, з урахуванням актуальної практики Верховного Суду, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що вимоги позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, задоволенню не підлягають з підстав їх невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, не врахувавши, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у даній справі не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 серпня 2024 року скасувати, та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталія Федорівна, Служба у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда