Справа № 363/208/25
Провадження № 2/756/2680/25
оболонський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

іменем України

04 липня 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Пукала А.В.,

за участю

секретаря судового засідання Пегети І.Е.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою, в якій просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачкою у 2016 році було укладено шлюб, у якому народилась дочка ОСОБА_4 . Позивач зазначив, що з початку повномасштабного вторгнення на територію України він проходить службу у ЗСУ й змушений перебувати на фронті, у зв`язку з чим не має можливості постійно доглядати за дитиною, яка залишилася з матір`ю.

Позивач зауважив, що відповідачка почала зловживати спиртними напоями, не належним чином здійснює догляд за дитиною, не справляється з побутом, не працює та працевлаштовуватися не бажає.

За твердженням позивача, відповідачка відкрито демонструє небажання виховувати дочку, проявляє байдужість та агресивність, не виконує своїх материнських обов`язків, має конфлікти з сусідами через спосіб життя.

На думку позивача, ці обставини свідчать про ухилення відповідачки від виконання обов`язків щодо виховання дитини, що, за чинним законодавством, є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 лютого 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, від 19 травня 2025 року, закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити.

Позивач підтримав позицію представника.

Відповідач у судовому засіданні зазначила, що відмовляється від прав на дитину, народжувати дитину вона не хотіла, на цьому наполягав позивач. Позов підтримує повністю та просить його задовольнити.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Суд встановив, що 20.04.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 20.04.2016 серії НОМЕР_1 .

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 19.01.2017.

ОСОБА_1 без реєстрації проживає з жовтня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області № 510/22-23 від 22.10.2024.

Позивач перебуває на військовій службі у складі ВЧ НОМЕР_3 у Донецькій області, що підтверджується копією відпускного квитка від 06.10.2024 № 5193.

Відповідачка за останній період проживання проявила себе посередньо, від сусідів систематично надходили скарги щодо зловживання нею алкогольними напоями й неналежного догляду за дитиною, вихованням доньки відповідачка займатися не планує, що підтверджується побутовою характеристикою Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 30.10.2024 № 167/22-25.

Рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради від 25.11.2024 № 1256 затверджено висновок Служби у справах дітей та сім`ї щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно ОСОБА_4 .

Згідно з висновком Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради ОСОБА_3 веде асоціальний спосіб життя, часто перебуває у стані алкогольного сп`яніння, демонструє неналежне ставлення до дитини.

Фахівцями Служби у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради спільно з представниками сектору ювенальної превенції Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області неодноразово здійснювалися виїзди та обстеження житлово-побутових умов зазначеної сім`ї. Під час таких обстежень мати дитини поводилась агресивно, виявляла емоційне збудження, відмовлялася від спілкування та запевняла, що жодних проблем немає.

Для встановлення потреб та своєчасного надання допомоги для подолання складних життєвих обставин, Службою у справах дітей та сім`ї Димерської селищної ради було повідомлено КУ «Центр надання соціальних послуг» Димерської селищної ради про ситуацію у родині ОСОБА_5 .

Згідно з листом КУ «ЦНСП» Димерської селищної ради № 01-05/30 від 25.10.2024, 22.10.2024 спеціалістами із соціальної роботи здійснено оцінку потреб щодо спроможності матері ОСОБА_3 виконувати свої батьківські обов`язки стосовно її доньки ОСОБА_4 . Вказана сім`я на обліку в КУ «ЦНСП» не перебуває, ситуація у родині кваліфікована як складна. За результатами проведеної оцінки встановлено, що мати ніде не працює, веде нездоровий спосіб життя, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, зловживає алкогольними напоями. Вихованням доньки фактично не займається та не має намірів докладати зусиль у виховання дитини в майбутньому. Зі слів ОСОБА_3 , дитина для неї небажана, її психічний стан викликає занепокоєння.

За результатами бесіди з ОСОБА_3 фахівцями КУ «ЦНСП» зроблено висновок, що мати відмовляється брати участь у подальшому житті дитини й не бажає здійснювати її виховання. Свій намір щодо відмови від дитини ОСОБА_3 підтвердила нотаріально засвідченою заявою, якою надала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив, що є батьком позивача та дідусем дитини та зазначив, що з 19 травня 2025 року вимушений проживати з дитиною у квартирі сина, оскільки відповідач виїхала з квартири та залишила дитину.

У ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їхній волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У ч. 1, 2, 4 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У ст. 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років.

Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пп. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд у постанові від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька / матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Аналізуючи обставини справи, суд звертає увагу, що станом на час звернення до суду з позовною заявою та під час розгляду справи відповідач фактично проживала разом з дитиною та забезпечувала догляд за нею, і лише після закриття підготовчого судового провадження (19 травня 2025 року) залишила місце проживання.

При цьому, як вбачається з висновку органу опіки та піклування, відповідач фактично здійснює догляд за дитиною, а висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ґрунтується головним чином на її словах про небажання опікуватися дитиною.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Щодо нотаріально засвідченої згоди відповідача на позбавлення її батьківських прав, а також висловлення нею у судовому засіданні позиції щодо визнання позову, небажання опікуватися дитиною, брати участь у її вихованні, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Таким чином, згадана заява та позиція відповідача не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Саме лише підписання відповідачем заяви про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у справі № 401/1944/22 від 10 листопада 2023 року і підстав відступу від такої у цій справі не встановлено.

Як вже було зазначено, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18 та від 12 жовтня 2023 року у справі № 344/9906/22.

Окрім того, стороною позивача не доведено виключних обставин, які б могли бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, адже не надано доказів того, що вона зловживає спиртними напоями, не здійснює догляд за дитиною, агресивно до неї ставиться.

На підтвердження викладених у позовній заяві обставин, що відповідачка самоусунулася від виховання та утримання дитини, не надано достатніх доказів для позбавлення батьківських прав, адже до матеріалів справи додано лише характеристику та висновок органу опіки і піклування. При цьому, клопотання про виклик свідків (сусідів, педагогів тощо) стороною позивача не заявлялося. Допитаний у судовому засіданні дідусь дитини підтвердив лише факт здійснення ним догляду за дитиною з кінця травня 2025 року, обставин ставлення до дитини, здійснення відповідачем догляду та інших обставин, які мають значення у контексті позбавлення батьківських права, свідок не повідомив, оскільки не підтримував контакт з відповідачем та дитиною в останній час.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена.

Отже, у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Орган опіки та піклування в особі Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, , адреса: Київська обл., Вишгородський р-н, селище Димер, вул. Соборна, 19.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя Андрій ПУКАЛО