Справа № 471/1428/24
Провадження №2/471/90/25
Номер рядка звіту 18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року с-ще Братське

Братський районний суд Миколаївської області

в складі:

головуючого судді Гукової І.Б.,

за участю секретаря Прокопчук Н.Г.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду с-ще Братське цивільну справу № 471/1428/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 268780 від 08 грудня 2011 року, зареєстроване в реєстрі за 00690 та визнати за нею право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 13,30 га в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_3 . Її батько прийняв спадщину після смерті свого батька- ОСОБА_4 у вигляді 1/4 частини земельної ділянки, площею 13,30 га, однак за життя свідоцтво про право на спадщину не отримав. 08 липня 2011 року спадкоємцю ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину на 3/4 частини земельної ділянки, площею 13,30 га. незважаючи на те, що свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 видане лише на 3/4 частини земельної ділянки, остання 07.12.2011 року отримала в Держкомземі державний акт на усю земельну ділянку та в Державному земельному кадастрі внесені відомості про цілу частку земельної ділянки власника ОСОБА_2 .. 11 травня 2024 року державним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину земельної ділянки після смерті ОСОБА_3 з вищевказаних підстав. Відповідач у добровільному порядку не бажає вирішити спірне питання, а тому позивач вимушена звернутися до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 20 червня 2025 року до участі у справі у якості співвідповідача було залучено Вознесенську районну військову адміністрацію миколаївської області.

Під час судового засідання представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснила, що оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0226 за відповідачем, а лише в спеціальному розділі зареєстроване інше речове право-право оренди, позивачем не ставиться вимога щодо скасування права власності на вказану земельну ділянки за відповідачем.

Представник відповідача ОСОБА_2 до суду надіслав відзив в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Представник відповідача, Вознесенської РВА до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правиламист.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 08 липня 2011 року державним нотаріусом Братської держаної нотаріальної контори Степаненко Г.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини спадкового майна після смерті ОСОБА_5 . Спадкове майно складається з земельної ділянки, площею 13,30 га, кадастровий номер :05:000:0226 та земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0381.

Свідоцтво про справо на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині, яку прийняв ОСОБА_4 не видавалося (матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_5 ).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.07.2011 року ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 268780 площею 13,1590 га з кадастровим номером :05:000:0226.

Судом встановлено, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , яким мав обов`язкову частку у спадщині у розмірі 1/4 частини, є його син- ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після смерті якого прийняла позивач ОСОБА_1 (арк..с. 10-12), що також підтверджено матеріалами спадкових справ наявними в матеріалах справи.

ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса з питання видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину земельної ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 13,30 га в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 .

Постановою державного нотаріуса від 11.05.2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено в зв`язку з тим, що нотаріусом встановлено, що незважаючи на те, що в свідоцтві про право на спадщину № 1123 зазначено, що ОСОБА_2 спадщину видано тільки на 3/4 частки на незважаючи на відмітку нотаріуса на Державному акті про перехід права власності на 3/4 частки, спадкоємцеві ОСОБА_2 08.07.2011 року відділом Держкомзему у Братському районі Миколаївської області видано іменний державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК № 268780 на цілу земельну ділянку площею 13,1590 га та в Державний земельний кадастр внесені відомості про цілу 1/1 частку земельної ділянки власника ОСОБА_2 .

Згідно ст. 41Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до. ч. 2ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ч. 1ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Пунктом «г» частини 1ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 125 ЗК України (в редакції, чинній після на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За положеннями статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Судом встановлено, що спірний державний акт серії ЯК № 268780 від 08.12.2011 року на право власності на земельну ділянку площею 13,1590 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що виданий відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.07.2011 року № 1123 було видано цілу частку майна. тоді як відповідач ОСОБА_6 набула право власності на 3/4 частки майна.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним державного акту серії ЯК № 268780 від 07.12.2011 року на право власності на земельну ділянку площею 13,1590 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що виданий відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.07.2011 року № 1123, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Згідно положення ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч. 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Отже, оскільки судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 однак не отримав свідоцтва про право на обов`язкову частку, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/4 частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом.

Щодо заяви представника відповідача щодо застосування строків позовної давності.

За правилами, визначеними у ст. 256 та ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Частиною 1 статті 268 ЦК України визначено перелік вимог на які позовна давність не поширюється. Серед таких вимог немає вимог спадкоємців про захист спадкових прав. Інші вимоги, на які не поширюється позовна давність, можуть бути встановлені лише Законом (ч.2 ст. 268 ЦК України).

У постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати КЦС відступив від висновку Верховного Суду першої судової палати КЦС, зробленого у постанові від 21.01.2020 у справі №396/2046/18, де зазначено, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, який прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, а тому немає підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Так, Об`єднана палата КЦС Верховного Суду у своїй постанові, вказала, що оспорення спадкоємцем, який прийняв спадщину, права інших осіб (спадкоємців), які оформили за собою спадкове майно, не є негаторним позовом. У цьому випадку строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця, який прийняв спадщину, у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав.

У даній справі судом встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті батька, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори 05.12.2014 року, постанову про відмову в отриманні свідоцтва про право на спадщину отримала 11.05.2024 року, а до суду з вказаним позовом звернулася 19.11.2024 року, тобто в межах строку позовної давності.

За таких обставин підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності у суду немає.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №268780 від 08 грудня 2011 року виданий відділом Держкомзему у Братському районі Миколаївської області, зареєстрований за №00690 недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 , право приватної власності на 1/4 частку земельної ділянки розміром 13,30 га, що розташована в межах Новомар`ївської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка належала ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі Державного акта на право власності на землю серії МК №2452.

Судові витрати залишити за позивачем.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду в порядку, передбаченому ст.. 354 ЦПК України.

Суддя Гукова І. Б.,