КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/5256/23 Головуючий у суді першої інстанції - Янченко А.В.
Номер провадження № 22-ц/824/9048/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янченко А.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Бучанської районної державної адміністрації Київської області про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна як спільної сумісної власності подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , Бучанської районної державної адміністрації Київської області, в якому просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (до дня смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ); визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 як подружжя, набутого під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, нерухоме майно, а саме: об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24; визнати право власності на половину від частки ОСОБА_4 на вищевказаний об`єкт незавершеного будівництва.

Позов обґрунтовує тим, що вона познайомилась з ОСОБА_4 у 2004 році, а далі у них зав`язались відносини та, починаючи з 2006 року вони почали жити разом у місті Києві. Їх відносини тривали близько 18 років, аж до смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказує, що свої стосунки з ОСОБА_4 не приховувала, всі друзі та знайомі сприймали останнього та її як одну сім`ю.

З 2006 року спочатку вони жили в її квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а з 2013 року вони стали жити за адресою: АДРЕСА_3 , про що є відповідна довідка видана головою ОСББ «Вежа ДВРЗ».

Позивач вказує, що у 2015 році вони разом вирішили, що старість будуть доживати у будинку, а тому за спільні кошти було розпочато будівництво будинку (його добудова), який був побудований на момент смерті ОСОБА_4 на 71%, а у 2016 році зареєстровано майнові права на незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 з 20 червня 2016 року володіє часткою на об`єкт нерухомості.

За домовленістю право власності було оформлено на ОСОБА_4 , як на її чоловіка, якому вона повністю довіряла.

Разом із останнім вони вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки, разом відпочивали та займались побутом: ремонт будинку, спільний відпочинок, купівля меблів, відвідання театрів та концертів тощо.

Позивачка вказує, що починаючи з 2011 року самопочуття померлого ОСОБА_4 стало погіршуватись, після обстеження йому діагностували хворобу «Паркінсона». В момент загострення хвороби він неодноразово лежав у лікарнях на лікуванні. В цей час позивач доглядала за ним, піклувалась та матеріально забезпечувала.

04 грудня 2022 року самопочуття ОСОБА_4 значно погіршилось і позивачка викликала швидку допомогу. ІНФОРМАЦІЯ_2 лікар констатував смерть від ішемічної хвороби серця, це підтверджується Свідоцтво про смерть ОСОБА_4 від 05 грудня 2022 року.

На підставі викладеного позивачка просила у судовому порядку вирішити вказаний спір, оскільки відповідачка ОСОБА_1 як співвласник вище вказаного житлового будинку заперечує права позивачки на відповідну частку у даному будинковолодінні.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (до дня смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як подружжя, набутого під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, нерухоме майно, а саме: об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24. Визнано за ОСОБА_3 право власності на (половину від) частки ОСОБА_4 на вищевказаний об`єкт незавершеного будівництва.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - Отрох А.В. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до набрання чинності Сімейним кодексом України, тобто до 01 січня 2004 року правовий інститут проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюб не існував.

Факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можливо встановити лише з 01 січня 2004 року (після набуття чинності СК України).

Вважає, позивачем був обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного прав позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно).

Вимога про встановлення юридичного факту щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення. При розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності.

Отже, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також про визнання майна спільною сумісною власністю належить відмовити з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту.

Звертає увагу суду, що судом першої інстанції через неналежне повідомлення ОСОБА_1 не було досліджено Договір купівлі-продажу житлового будинку від 22 грудня 2001 року серії АЕІ № 077081, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_1 та ОСОБА_4 купили в рівних частках кожний - незакінчений будівництвом, побудований на 71 (сімдесят один) % житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Так, апелянт просить врахувати, що об`єкт нерухомості, що є предметом розгляду у даній справі, придбаний відповідачем та її померлим батьком ще у 2001 році, тобто до початку спільного проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у 2006 році. Згідно інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 46977440 від 05 листопада 2015 року: 1/2 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної частково власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер 6463, виданий 22 грудня 2001 року, видавник: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області. Речове право зареєстровано 07 жовтня 2015 року за номером 11660803; 1/2 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер 6463, виданий 22 грудня 2001 року, видавник: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області. Речове право зареєстровано 07 жовтня 2015 року за номером 11660803.

З урахування викладеного вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що частка померлого ОСОБА_4 незавершеного будівництва житлового будинку належить їй на праві власності в порядку спадкування за законом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 червня 2023 року, яке є чинним.

17 квітня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що відповідач не надала доказів на підтвердження того, що дійсно перебувала за межами України з липня 2023 року по грудень 2024 року у зв`язку з чим вважає, що відповідач не брала участь у судовому процесі з власної ініціативи.

Не погоджується із твердженнями відповідача щодо неналежного способу захисту позивача, оскільки сімейні відносини у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли після набрання чинності Сімейного кодексу України у 01 січні 2004 року. Сімейні відносини між ними почали існувати після запровадження правового інституту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Тому позивач був вправі звертатися до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2006 року.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що звертатися до суду з позовною заявою одночасно з вимогою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вимогою про визнання майна як спільної сумісної власності подружжя - це обрання неналежного способу захисту, оскільки існує спір про право. Однак, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що існує спір про право власності на майно, проте остання не вказує в чому полягає сам спір та чи оспорює вона дану вимогу.

Вказує, що відповідачем були додані фото договору купівлі-продажу житлового будинку від 21 грудня 2001 року, проте реєстрація речових прав на об`єкт незавершеного будівництва відбулась тільки у 2016 році.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК чи іншими нормативними актами не передбачено. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц.

Звертає увагу суду, що метою позивачки для звернення до суду першої інстанції з заявою про встановлення факту спільного проживання є подача документів для прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину.

Позивач у справі ОСОБА_3 та її представник адвокат Янко М.І. під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначали, що доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважали рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Представник апелянта у справі ОСОБА_1 , адвокат Отрох А.В., будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 58,60 т.2) до суду апеляційної інстанції не з`явилася та заяв про відкладення розгляду справи із підстав, які б могли бути визнанні поважними не подала.

Представник відповідача у справі Бучанської районної державної адміністрації Київської області, будучи належним чином повідомленим (а.с. 58, 59 т.2) до суду апеляційної інстанції не з`явився.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 , та представника позивача ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , познайомилась у 2004 році, далі у них почалися близькі відносини та, починаючи з 2006 року вони почали жити разом у м.Києві у квартирі позивачки за адресою АДРЕСА_2 . Їх відносини тривали близько 18 років, та припинилися у зв`язку із смертю ОСОБА_4 , яка сталась ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті.

Позивачка вказує, що свої стосунки з ОСОБА_7 не приховувала, всі друзі, діти та знайомі сприймали її та ОСОБА_8 як одну сім`ю.

Перевіряючи вказані доводи позивачки та погоджуючись із ними суд першої інстанції послався на те, що вказані вимоги позивачки щодо спільного проживання позивачки ОСОБА_3 та померлого ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період із 2006 року по дату смерті ОСОБА_4 05 грудня 2022 року дійсно є доведеними та підтверджуються наданими позивачкою доказами, зокрема інформацією що відображена у: виписці з історії хвороби (для поліклініки за місцем проживання) №62449 ДУ «Інститут геронтології імені Д. Ф. Чеботарьова НАМН України» про те що, ОСОБА_4 1946 р.н., що проживає у АДРЕСА_2 перебував на лікуванні з 07.10.2011 по 27.10.2011 з діагнозом Паркінсонізм; договорі-замовлення від 12.03.2013 про замовлення ОСОБА_7 кухні, доставка якої зазначено АДРЕСА_4 де проживали позивач у померлий ОСОБА_4 ; виписці із медичної карти амбулаторного хворого про те що, ОСОБА_4 1946 р.н., перебував на лікуванні з 18.08.2015 по 26.08.2015 у Київській Клінічній лікарні №2; білет-запрошення від 31.01.2016 наданій ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на концерт Камерної музики у національному будинку органної та камерної музики України; витягу з єдиного реєстру речових прав про реєстрацію у 2016 прав на будинку АДРЕСА_1 ; заяві від 05.04.2018 до управляючої компанії від ОСОБА_10 про перерахунок вартості комунальних послуг квартири номер АДРЕСА_5 ; заява про оформлення листка непрацездатності від 15.02.2019 Київська міська клінічна лікарня №11 Неврологічне відділення ОСОБА_4 1946 р.н., в якій зазначено інформацію що місцем проживання ОСОБА_4 є квартира номер АДРЕСА_5 в; декларації №0001-ХН8Е-РМ00 від 27.03.2019 із сімейним лікарем ОСОБА_11 укладеної ОСОБА_4 , де ним самим зазначено, що він проживає АДРЕСА_4 ; декларації з сімейним лікарем №0001-ХН8Е-РМ00 від 27.03.2019 ОСОБА_3 , я кій не. зазначено, що вона проживає АДРЕСА_4 ; виписці з історії хвороби №1024/369 Київська міська клінічна лікарня №11 Неврологічне відділення про те, що ОСОБА_4 1946 р.н., проживає у АДРЕСА_4 , пенсіонер знаходився на лікуванні з 10.04.2019 р. по 03.05.2019; картці профілактичних щеплень від 28.09.2021 ОСОБА_3 , де зазначено, що вона проживає АДРЕСА_4 , зробила щеплення в поліклініці Дніпровського району № 4 проти туберкульозу та щеплення проти поліомієліту; інформаційній згоді при щепленні від Ковіду (Covid-19) (від 28.08.2021) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що проживають зараз АДРЕСА_6 ; картці профілактичних щеплень від 28.09.2021 ОСОБА_12 , що проживає АДРЕСА_4 , згідно до якої він зробив щеплення в поліклініці Дніпровського району № 4 проти туберкульозу та щеплення проти поліомієліту; виписці з історії хвороби ОСОБА_4 «Сучасна стоматологія «Оксамит» від 07.12.2021; товарному чеку №4078 від 21.09.2022 про купівлю та доставку АДРЕСА_4 ; консультаційному висновку експерта №4422 від 14.11.2022 про призначення лікування ОСОБА_4 1946 р.н.; чеках про купівлю ліків відповідно до призначення лікаря; лікарському свідоцтві про смерть №1512 від 06.12.2022 про те що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_1 ; довідці про причину смерті від ІНФОРМАЦІЯ_6 померлого ОСОБА_4 , що він помер від хронічної ішемічної хвороби серця; свідоцтві про смерть серія НОМЕР_1 від 06.12.2022.

Суд першої інстанції також погодився із тим, що факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу підтверджується спільними фото ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у різні періоди їх спільного життя, показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які підтвердили факт тривалого спільного проживання ОСОБА_12 та ОСОБА_3 у АДРЕСА_4 фактично однією сім`єю.

З урахуванням наданих позивачкою доказів суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачкою факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи спір між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_1 в частині визнання об`єкту незавершеного будівництва- житловий будинок АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частині від частки ОСОБА_4 в даному будинку, суд мотивував своє рішення тим, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - Об`єкту незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24; опис об`єкта: Опис: незакінчений будівництвом, побудований на 71 (сімдесят один) %, житловий будинок; приватний нотаріус Апишкова Зінаїда Іванівна, Бучанський районний нотаріальний округ, Київська області. Власником даного Об`єкту з часткою 1/2 є ОСОБА_12 ( ОСОБА_15 ), який зареєстрував право власності на цей об`єкт 20.08.2016 року.

Погоджуючись із вказаними вимогами позивачки, суд мотивував своє рішення тим, що на момент реєстрації права власності на цей об`єкт, ОСОБА_12 проживав спільно з позивачкою, позивачка приймала активну участь в оплаті будівельних матеріалів та в ремонті, оскільки було спільне ведення домашнього господарства, тому суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 60, 63, 70 СК України визнав 1/2 частину житлового будинку, яка була придбана ОСОБА_4 у 2001 році та зареєстрована в реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 серпня 2016 року спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та визнав за позивачкою право власності на 1/2 частину від придбаної ОСОБА_4 частини будинку, тобто фактично визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину вказаного житлового будинку .

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в частині встановлення факту спільного проживання позивачки та померлого ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період із 2006 року по 05 грудня 2022 року, однак не може визнати законним та обґрунтованим рішення суду в частині задоволення вимог про визнання спільним сумісним майном позивачки та ОСОБА_4 незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у вище вказаній частині вимог про визнання права власності на частину будинку не відповідає з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом із тим нормою статті 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю (див.: постанова Верховного Суду від 15 травня 2024 року, справа № 359/8093/20,. провадження № 61-9484св23).

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №°129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням необхідно розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, у свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, необхідно віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі собою, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою у разі відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; показання свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із "подружжя"; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з по-господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

Згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Закон не визначає, які конкретно докази є беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

Так, ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона та померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2006 року до смерті ОСОБА_4 в тому числі і в квартирі АДРЕСА_5 та були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, але не перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач та померлий ОСОБА_4 матеріально забезпечували одне одного, вкладали кошти у добудову не завершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , а також і облаштування квартири де вони спільно проживали, купуючи відповідні меблі та сантехнічне обладнання вели поточний ремонти, купували побутову техніку, необхідні речі для спільного використання, харчування, мали єдиний бюджет.

Суд першої інстанції, погодившись із вказаними вимогами послався на наданні позивачкою докази, що свідчили спільне проживання, ведення спільного господарства та спільного бюджету та наявність між вказаними особами спільних прав та обов`язків, які притаманні подружжю.

Апелянт не погоджуючись із вказаними висновками суду першої інстанції в апеляційній скарзі послався лише на те, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту оскільки до 2004 року чинне на той час законодавства не передбачало встановлення вище вказаних фактів.

Колегія суддів перевіряючи вище вказані доводи апелянта вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки із матеріалів справи вбачається, що позивач не просила суд встановлювати вище вказані факти до 2004 року, а вимогами позивачки було встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із 2006 року по 05 грудня 2022 року, тобто відповідно до положень ст. 74 СК України і на підтвердження даного факту позивачкою було надано обсяг відповідних доказів, які відповідачкою не спростованні, тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині такими, що не спростовують законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції та не тягнуть за собою його скасування в цій частині.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині незаконності та не обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо визнання за позивачкою права спільної власності із ОСОБА_4 , а також визнання за ОСОБА_3 права власності на частині житлового будинку АДРЕСА_1 згідно до ст. 74 СК України , колегія суддів враховує наступні норми матеріального права та відповдіно встановлені судом обставини справи.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів вказаної справи, зокрема із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №326204751 від 19 березня 2023 року, що приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.В. 20 серпня 2016 року в 12:19:14 до вище вказаного реєстру було прийнято рішення про внесення запису №16044307 щодо об`єкту житлової нерухомості - незакінченого будівництвом, побудованого на 71% житлового будинку АДРЕСА_1 . Співвласниками вказаного об`єкту нерухомого майна зазначено ОСОБА_12 ( ОСОБА_16 ) - частина та ОСОБА_1 -1/2 частина.

Правової підставою для внесенні вказаного запису було рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Апишкової З.В. №31065956 від 23 серпня 2016 року, вчиненого на підставі договору купівлі-продажу, житлового будинку серія та номер 6463 виданого 22 грудня 2001 року видавником якого є приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.В. (а.с. 29 т.1).

Надаючи юридичну оцінку вище вказаному факту колегія суддів враховує, що згідно до положень ст. 204, 210, 328, 334 ЦК України.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188 цс 20) зазначила, що:

« Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Ураховуючи вищенаведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року

У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.

Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.

Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.

Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

Як вбачається із матеріалів вказаної справи об`єкт нерухомого майна, що є предметом спору у вказаній справі - житловий будинок АДРЕСА_1 є незакінченим будівництвом, побудованим на 71% був придбаний співвласниками вказаного об`єкту нерухомого майна ОСОБА_7 ( ОСОБА_16 ) - частина та ОСОБА_1 -1/2 частина був придбаний 22 грудня 2001 року у ОСОБА_5 у такому ж стані 71% незавершене будівництво, що підтверджується копією Договору купівлі- продажу (а.с. 10,11 т.2).

Вказаний договір є нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Апишковою З.І. та зареєстрований в реєстрі за №6463.

Таким чином співвласники набули права спільної часткової власності на вказаний будинок 22 грудня 2001 року.

З огляду на зазначені обставини норми матеріального права в справі, яка переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР (далі - ЦК УРСР).

Згідно із статтею 41 ЦК УРСР (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Положеннями статті 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Згідно із статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

У постановах Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21) та від 27 листопада 2024 року в справі № 759/2572/23 (провадження № 61-9143св24) зроблено висновок про те, що за статтею 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. Тому законодавство, чинне на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, не передбачало обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, зокрема у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа, крім жилих будинків (стаття 227 ЦК УРСР).

Аналогічну правову позицію наведено в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16 та від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

З державною реєстрацією не пов`язаний момент виникнення в особи права власності.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама собою державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), та Верховного Суду, викладеними в постановах від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18, від 17 січня 2024 року в справі № 522/3999/23.

Отже, саме на підставі договору купівлі-продажу будинку укладеного 22 грудня 2001 року у його співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_1 як покупців виникло права власності на нього, а проведення 20 серпня 2016 року державної реєстрації цього майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не скасовує це право співвласників, яке ними набуто у 2001 році, а лише підтверджує державою факту набуття речового права на нерухоме майно.

З врахуванням викладеного колегія суддів погоджується із доводами апелянта про необґрунтованість висновку суду першої інстанції проте, що позивач ОСОБА_3 , проживаючи у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_4 здійснивши 20 серпня 2016 року реєстрацію спірного будинку набула права спільної власності на його частку.

Крім того колегія суддів враховує, що відповідно до укладеного 22 грудня 2001 року договору купівлі-продажу предметом купівлі-продажу між сторонами був незакінченим будівництвом, побудованим на 71% житловий будинок АДРЕСА_1 (п.1 Договору).

При реєстрації 20 серпня 2016 року вказаного об`єкту нерухомого майна також зазначений - незакінчений будівництвом, побудованим на 71% житловий будинок АДРЕСА_1 (п.1 Договору) (а.с. 29 т.1).

Предметом спору у вказаній справі також є незакінчений будівництвом, побудованим на 71% житловий будинок АДРЕСА_1 (п.1 Договору), що вбачається із довідки про внесення інформації зі звіту про оцінку до єдиної бази даних звітів про оцінку складеного Звіту оцінювачем ОСОБА_17 ( а.с. 83 т.1).

Крім того звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_3 заявляючи вимогу про визнання спільним майном вище вказаного об`єкту нерухомого майна посилалася як підставу на те, що вказане майно було саме набуто підчас спільного проживання нею та померлим ОСОБА_4 та саме цим обґрунтовувалися вимоги.

Вимог проте вартість вказаного будинку в тому числі частки, що належала померлому ОСОБА_4 суттєво збільшилася за рахунок внесення позивачкою коштів, позивачка не заявляла та відповідних доказів до суду не подавала, тому колегія суддів погоджується і доводами апелянта, проте, що суд першої інстанції безпідставно, без зазначення конкретних доказів дійшов висновку про доведеність позивачкою вище вказаних вимог, з цих підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не є обґрунтованим та підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволення вказаних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду в частині задоволенння позовних вимог про визнання права вланості на частину спірного будинку підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у зазначеній чатсині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі ОСОБА_1 , оскаржуючи рішення суду першої інстанції до Київського апеляційного суду сплатила судовий збір у розмірі 17392,32 грн (а.с. 31 т.2), апеляційна скарга задоволена апеляційним судом в частині матеріальних вимог, тому апелянт має право на компенсацію за рахунок позивача понесених нею витрат по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги, в розмірі 16104 грн ( 17392,32 - 1288,32 розмір судового збору за вимогу немайнового характеру, яка залишена судом без змін).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як подружжя, набутого під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, нерухоме майно, а саме: Об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та визнання за ОСОБА_3 права власності на (половину від) частки ОСОБА_4 на об`єкт незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні вище вказаних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2024 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 2006 року по 05 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( прож АДРЕСА_8 РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати по спліту судового збору у розмірі 16104 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв