КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7744/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Саліхова В. В., Левенця Б. Б.,

при секретарі Мудрак Р. Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 ,

на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Єросової І. Ю.

від 09 вересня 2024 року

в цивільній справі № 759/7394/24 Святошинського районного суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс»

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» звернулось до суду із вказаним позовом, зазначаючи в обґрунтування позовних вимог, що 11.04.2017 між АТ «Альфа - Банк» та ОСОБА_2 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета Кредиту - для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000 грн 00 коп. Процентна ставка - 35,99 % річних. Тип процентної ставки - фіксований. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. АТ «Альфа банк» прийняв пропозицію відповідача на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Тобто відповідач погодився на приєднання до публічної пропозиції, підтвердив акцептування публічної пропозиції на укладення зазначеного договору і приєднання до умов договору, погодився з усіма умовами обраної програми кредитування в редакції, що діяла на час його підписання.

Також позивач зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором позивач виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти.

20.12.2021 між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено Договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором від 11.04.2017, укладеним між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем. Оскільки у позасудовому порядку відповідач свої договірні зобов`язання не виконує, заборгованість за таким кредитним договором не погашає, тому позивач змушений звернутися до суду. З огляду на такі обставини просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, укладеним 11.04.2017 між відповідачем та АТ «Альфа-банк» у розмірі 69 397 грн 84 коп.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором №630618244, укладеним 11.04.2017 між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 у розмірі 69 397,84 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» витрати на правову допомогу у розмірі 7 100,00 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального, просить рішення суду скасувати. Стверджує, що суд не дослідив належним чином всі обставини справи та докази. Кредитний договір був укладений між Відповідачем та АТ «Альфа-Банк». Позивач обґрунтовує свої вимоги договором факторингу № 4 від 29.12.2021, укладеним з АТ «Альфа-Банк». Однак, у матеріалах справи та у представників Позивача відсутня довіреність, що підтверджує повноваження представника АТ «Альфа-Банк» на укладення зазначеного договору факторингу та передачу права на фінансові зобов`язання. Це ставить під сумнів правові підстави для отримання позивачем грошових коштів за кредитним договором та стягнення боргу. Вказує на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, незважаючи на те, що відповідач з 2022 року є військовослужбовцем Збройних Сил України, бойовим солдатом десантно-штурмових військ. Представником відповідача були надані відповідні докази, такі як посвідчення учасника бойових дій, довідки про отримання поранення «під час захисту Батьківщини» та витяг з наказу про бойову посаду. Суд не взяв ці докази до уваги, чим позбавив Відповідача права на обов`язкове зупинення провадження у справі, передбачене законом. Відмова суду у зупиненні провадження є необґрунтованою, оскільки законодавством не визначено конкретний тип доказового документа для підтвердження залученості до бойових підрозділів

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористались.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Судом встановлено, що 11.04.2017 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Мета Кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000 грн 00 коп. Процентна ставка 35,99 % річних. Тип процентної ставки фіксований. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 7 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.

11.04.2017 між ОСОБА_2 та АТ «Альфа-Банк» підписана оферта на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 5256.

Відповідно до умов оферти ОСОБА_2 запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти з ним угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття Відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Тип кредиту кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії, мета кредиту для особистих потреб. Ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000 грн. Процентна ставка 35,99 % річних. Тип процентної ставки фіксований. Обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 7 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн, який підписано.

Також суд встановив, що факт отримання кредитних коштів та їх використання відповідачем ОСОБА_2 підтверджено випискою по особовому рахунку за договором № НОМЕР_1 за період з 11.04.2017 по 05.02.2024.

За розрахунком заборгованості за кредитним договором № 630618244 від 11.04.2017 заборгованість ОСОБА_2 станом на 20.12.2021 становить 69 397,84 грн.

20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 4, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Альфа-Банк» за плату, а АТ «Альфа-Банк» відступає ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», а ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» набуває належне АТ «Альфа-Банк» право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в Додатку № 1-1 до Договору.

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що 11.04.2017 року між АТ «Альфа-Банк» та Відповідачем було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти). Суд вважав доведеним, що підпис відповідача на оферті свідчить про отримання ним усієї інформації про умови кредитування та його згоду на ці умови, що підтверджує досягнення згоди сторін щодо усіх істотних умов правочину, а факт отримання та використання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по особовому рахунку. Позивач набув статусу нового кредитора за кредитним договором, а всі права первісного кредитора перейшли до нього в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Оскільки відповідач не надав відомостей, які б свідчили про погашення заборгованості або обґрунтовували причини її несвоєчасного погашення у добровільному порядку, а також не надав заперечень щодо розміру заборгованості, суд дійшов висновку, наявність правових підстав для стягнення з Відповідача заборгованості за договором у загальному розмірі 69 397,84 грн, а також витрат на правову допомогу у розмірі 7 100,00 грн та судового збору у розмірі 3 028,00 грн. Клопотання представника Відповідача про зупинення провадження у справі було залишено без задоволення

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Кодексом, а також запобігає зловживанню ними їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою-п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України), а достатніми - ті, що у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно відсутності у представника АТ «Альфа-Банк» належної довіреності для укладання договору факторингу № 4 від 29.12.2021, колегія суддів вважає їх необґрунтованими. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Застосування презумпції правомірності правочину передбачає, що договір факторингу, укладений між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», є дійсним та створює правові наслідки для сторін до моменту, доки його недійсність не буде доведена та встановлена у встановленому законом порядку. Отже, сам лише факт непред`явлення довіреності не спростовує презумпцію правомірності укладеного договору факторингу та не є самостійною підставою для визнання його недійсним чи для висновку про відсутність переходу права вимоги.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, керуючись частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, водночас вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги. Це рішення зумовлено положеннями частини четвертої статті 367 ЦПК України, яка надає суду апеляційної інстанції право не бути обмеженим доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Відступ у межах даної справи обумовлений метою забезпечення повного та справедливого судового розгляду, зважаючи на перебування Відповідача у складі Збройних Сил України та об`єктивну неможливість його особистої участі у судовому розгляді та також нечіткість окремих доводів апеляційної скарги, поданої представником, який не є особою, що надає професійну правничу допомогу, а є дружиною Відповідача.

Перевіряючи правильність застосування норм матеріального права, колегія виходить з наступного.

У позовній заяві позивач посилається на те, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором він виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти. Суд першої інстанції вважав, що факт отримання та використання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по особовому рахунку. Такий висновок суду першої інстанції є передчасним та необґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які окрім іншого є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, зазначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).

Відповідно до п. 61 вказаного положення № 75, форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Водночас, клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер клієнтського рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) сума вхідного залишку за рахунком; 7) код ID НБУ банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку.

Пунктом 63 положення визначено, що виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

На підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором надані виписки, що наведеним вимогам не відповідають, адже не містять коду Єдиного ідентифікатора Національного банку України (ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; суми вхідного та вихідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номеру документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), а також дати складання та особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.

Відсутність обов`язкових реквізитів у наданих позивачем виписках позбавляє їх доказової сили, оскільки вони не відповідають вимогам, встановленим спеціальними вимогам матеріального закону. Суд першої інстанції, приймаючи ці виписки як належний доказ, не врахував положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та пунктів 61, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, які імперативно визначають перелік обов`язкових елементів первинних документів.

З огляду на те, що Позивач є професійною фінансовою установою, яка, відповідно до вимог спеціального законодавства (Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положення Національного банку України № 75), зобов`язана забезпечити дотримання форм та обов`язкових елементів первинних документів та належне виконання тягаря доказування, відсутність обов`язкових реквізитів у наданих позивачем виписках унеможливлює їх визнання належним доказом.

Колегія суддів зауважує, що звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначив про доцільність здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, чим самим підтвердив, що подав у повному обсязі усі необхідні докази для розгляду справи, які мають бути належними та відповідати вимогам матеріального закону, адже розгляд у спрощеному провадженні передбачає ухвалення рішення судом першої інстанції без виклику та участі сторін у судовому засіданні. Такі обставини свідчать про неналежне виконання позивачем свого процесуального обов`язку щодо обґрунтування позовних вимог, а надані на підтвердження заборгованості та її розміру докази, які не відповідають вимогам законодавства, не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Таким чином, задовольняючи позов на підставі документів, які не відповідають встановленим вимогам законодавства до первинних облікових документів, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, що мало наслідком встановлення обставин які не підтверджені у процесуальному порядку.

Окрім наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що за умовами договору від 11.04.2017 між ОСОБА_2 та АТ «Альфа-Банк» про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 5256, термін дії картки встановлено три роки. Утім, у поданому до позову розрахунку заборгованості, проценти відповідачем нараховані до 20.12.2021, тобто поза межами терміну дії картки, який сплив 11.04.2020.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору.

Обставин щодо перевипуску кредитної платіжної картки із видачою відповідачу нової кредитної картки не встановлено, а тому вимоги про стягнення процентів після 11.04.2020 (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Отже, суд необґрунтовано стягнув проценти, нараховані відповідачу після з 11.04.2020, тобто поза межами строку дії картки, що суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду та свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права, що регулюють кредитні відносини та порядок нарахування процентів.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що стало наслідком як неналежної оцінки доказів, так і ігнорування судом умов кредитного договору та положень цивільного законодавства щодо нарахування процентів.

Апеляційний суд, погоджуючись із доводами апеляційної скарги щодо обов`язковості зупинення провадження у справі за наявності обставин, передбачених пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, а саме перебування сторони у складі Збройних Сил України, вважає за необхідне наголосити на процесуальному порушенні, допущеному судом першої інстанції. Проте, зважаючи на встановлені обставини та процесуальну поведінку позивача, колегія суддів дійшла висновку про недоцільність зупинення провадження на стадії апеляційного перегляду. Так, у суді першої інстанції позивач, як фінансова установа, ініціював розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, тим самим підтвердивши свою згоду на ухвалення рішення без безпосередньої участі сторін. У подальшому, позивач не скористався своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу та не з`явився у судове засідання суду апеляційної інстанції, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. За таких умов, коли сама сторона, на користь якої було ухвалене оскаржуване рішення, активно не бере участі у перегляді справи в апеляційній інстанції та не виявляє заінтересованості у представленні своїх аргументів, додаткове зупинення провадження втрачає свій процесуальний сенс, не слугує меті ефективного судочинства та не може посилити захист прав позивача, який сам обрав таку пасивну поведінку.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що хоча окремі доводи апеляційної скарги не знайшли свого повного підтвердження, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, передбачених статтею 376 Цивільного процесуального кодексу України. Зазначені порушення матеріального права обумовлені, зокрема, неправильною оцінкою доказів, а саме: неврахуванням імперативних вимог законодавства до оформлення первинних документів (банківських виписок) та необґрунтованим нарахуванням процентів поза межами строку дії кредитного договору, що має наслідком ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ураховуючи результат апеляційного перегляду, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 524 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» () в дохід держави судовий збір в сумі 4 524 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 липня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов