Унікальний номер справи 758/6728/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6528/2025
Головуючий у суді першої інстанції Д. В. Петров
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

07 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання: Комар Л.А.

сторони:

позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-

Будівельна компанія «Управдом»

відповідач ОСОБА_1 в особі законного

представника ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3 в особі законного

представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Д. В. Петрова в приміщенні Подільського районного суду м. Києва.

у с т а н о в и в :

У червні 2024 року ТОВ «Житлово -Будівельна компанія «Управдом» звернулось до Подільського районного суду м. Києва з позовом до неповнолітніх ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що неповнолітні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі не здійснюють оплату фактично наданих житлово-комунальних послуг.

Порушення відповідачами, в особі їх законного представника, своїх обов`язків щодо своєчасної оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг за період часу з 01.12.2019 по 31.12.2023, які позивач надав відповідачам, обумовило виникнення заборгованості в загальному розмірі 116 731 грн 02 коп., яка складається з суми боргу за спожиті житлово-комунальні послуги - 70 481 грн 97 коп., збитків від інфляції - 37 611 грн 63 коп., 3% річних - 8 637 грн 42 коп. На даний час заборгованість не погашена.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року позов ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , на користь ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» заборгованість за надання житлово-комунальних послуг у загальній сумі 116 731,02 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , на користь ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» витрати на правничу допомогу в розмірі 3 500,00 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , на користь ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , звернулися з апеляційною скаргою, у якій посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та стягнути з позивача судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції жодним чином не відреагував на зауваження законного представника відповідачів стосовно відсутності багатьох істотних умов у договорах, на які посилається позивач, та на правовий висновок, який слідує з цього - що ці договори є неукладеними і не є підставою для виникнення жодних прав та обов`язків. Натомість, в оскаржуваному рішенні суд посилається на договір «Про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території», який очевидно є неукладеним, що суд проігнорував. Окрім того суд першої інстанції посилається на Угоду про надання приміщення для виконання ремонтно-оздоблювальних робіт, якої немає в матеріалах справи.

Апелянт зауважує, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, а саме ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», стягнувши з відповідачів кошти за комунальні послуги, які фактично їм не надавались та ними не отримувались у період, за який проведено стягнення.

На думку апелянта, суд з власної ініціативи посилається на ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», у яких ідеться про витрати на управління багатоквартирним будинком.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що якщо позивач дійсно надавав відповідачам комунальні послуги у період їх непроживання у квартирі, і вони їх спожили/отримали від них благо, то позивач мав би диференціювати ці послуги від тих, які відповідачі не отримували.

Окрім того, сума заборгованості, яку позивач зазначив у позові (70 481,97) є більше тієї, яку позивач зазначив у відповідних квитанціях (64 856,30 грн). Не підлягають задоволенню і вимоги щодо стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

Оскаржуване рішення було винесене без проведення публічного слухання, чим було порушено принцип гласності судового засідання, гарантований ст. 7 ЦПК України.

ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом», через свого представника Безсмертного О.О. подано заперечення на апеляційну скаргу.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідачі як власники квартири та споживачі житлово-комунальних послуг, згідно ст. 156, 162 ЖК УРСР зобов`язані не тільки брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території, а і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги.

Згідно норм ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна.

Отже, на думку позивача, законодавством чітко визначено обов`язок відповідачів здійснювати оплату фактично наданих та отриманих житлово-комунальних послуг.

ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» щомісячно надсилалось на адресу місцезнаходження квартири відовідачів квитанції про оплату за надані житлово-комунальні послуги.

Щодо твердження апелянта, що відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 введено в Україні воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету міністрів № 206 від 05.03.2022, установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населення, позивач звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що заборонено нараховувати штрафні санкції в територіальних громадах, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

25 червня 2025 року у судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, законний представник відповідачів на відеоконференц зв`язок не вийшла, про час та дату розгляду справи сторони повідомлені належним чином. Будь-яких заяв, клопотань позивачем та відповідачами до суду подано не було.

З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи та їх представників, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи та їх представників, оскільки неявка вказаних осіб не перешкоджає вирішенню розгляд справи, та скласти постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувалися судом 25.06.2025.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі, як власники квартри, отримують житлово-комунальні послуги, однак не здійснюють оплату фактично наданих та отриманих житлово-комунальних послуг.

Певіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд погодився з порядком нарахування заборгованості, рівня інфляції, 3% річних та вважав, що обставини, викладені у заяві в обгрунтування позовних вимог про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у загальній сумі 116 731, 02 грн знайшли своє підтвердження в ході судового засідання та є таким, що підлягають задоволенню.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується лише частково та зазначає наступне.

Як вбачається з позовної заяви, спір між сторонами виник з приводу сплати відповідачами заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги по квартирі, власниками якої вони являються.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 379811424 від 23.05.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, ТОВ «ЖБК «Управдом» є експлуатуючою організацією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_2 , згідно Договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території та Угодою про надання приміщення для виконання ремонтно-оздоблювальних робіт.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України, з якою кореспондується частина четверта статті 319 ЦК України, власність зобов`язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який набув чинності з 10 грудня 2017 року, та Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII, який набув чинності з 01 липня 2015 року.

Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Положення щодо договірного характеру спірних правовідносин закріплені у частині перші статті 12 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, а також частині першій статті 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої поди, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцем таких послуг.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII).

Як вбачається з матеріалів справи, 23 грудня 2019 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника матері ОСОБА_2 , як власників квартири АДРЕСА_1 , та ТОВ «Житлово - Будівельна компанія «Управдом», як балансоутримувачем зазначеного будинку і виконавцем послуг, було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води.

Згідно зі ст. 1 зазначеного договору, предметом договору є надання виконавцем та своєчасна оплата споживачем наступних послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. Суб`єкти користування послугами є власник (наймач, орендар) житлового приміщення (квартири) та члени його сім`ї. Договором визначено порядок оплати послуг.

Статтею 30 договору визначено, що договір укладається на один рік і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Відповідачі не виконували належним чином взятих на себе зобов`язань за договором, у зв`язку із чим утворилась заборгованість.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (належне виконання).

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Верховний Суд у своїх постановах зауважував, що закріплена у пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові (постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц).

З урахуванням встановленого факту невиконання відповідачами взятих на себе зобов`язань за договором, несплати коштів за надані за цими договорами житлово-комунальні послуги з 2019 року, що не спростовується відповідачами на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , суми заборгованості з урахуванням 3 % річних від простроченої суми та індексу інфляції за певний період.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про неспростування відповідачами, в особі законного представника, наявних у справі розрахунків суми основного боргу, наданих виконавцем послуг за договором.

Згідно з пунктами 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України одними з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що судом надано належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам отримання відповідачами житлово-комунальних послуг, як власниками квартири у багатоквартирному будинку, а також невиконання останніми свого обов`язку щодо їх оплати. Зазначеного відповідачі не спростували.

Заперечуючи проти заявлених ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» позовних вимог, законний представник відповідачів ОСОБА_2 посилався на ту обставину, що на її думку, договір про надання житлово-комунальних послуг є неукладеним, оскільки відсутні істотні умови договору, окрім того, відповідачі не проживали у квартирі та не могли користуватися і не користувалися послугами позивача, а також представник зазначала про надання позивачем неналежних розрахунків заборгованості за надані послуги.

Так, одними з основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають з дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства.

У матеріалах справи наявні докази, що підтверджують набуття ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» прав управителя багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 . Підстав для визнання договору, укладеного 23 грудня 2019 року, нікчемним у зв`язку з відсутністю істотних умов у договорі, немає.

Неспроможними є і доводи апелянта щодо неотримання послуг у зв`язку з не проживанням відповідачів у квартирі.

Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (частина третя статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII).

Так, законом передбачено, що споживача може бути звільнено від оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання тільки у разі відключення від мережі централізованого опалення, яке відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком № 4 процедури.

Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до статті 19 Закону України від 02 червня 2005 року № 2633-IV «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Порядком № 4 від 22 листопада 2005 року визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від таких послуг.

Крім того, відповідно до Порядку № 4 від 22 листопада 2005 року для вирішення питання відключення споживача від мережі централізованого опалення він повинен звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі з відповідною письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляється протоколом. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акту на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 внесено зміни до Порядку від 22 листопада 2005 року № 4, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Апелянт у апеляційній скарзі зазначає також щодо невірності розміру заборгованості за житлово - комунальні послуги визначеного судом, але належних та допустимих доказів, які б спростували заборгованість у розмірі 70 481, 97 грн представник відповідачів суду не надала. За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає розмір заборгованості спожитих житлово - комунальних послуг за період з 01.12.2019 по 31.12.2023 - 70 481, 97 грн доведеним.

Водночас, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування інфляційних втрат і 3 % річних.

З матеріалів справи встановлено, що заявник просить стягнути 3 % річних та інфляційні втрати за період з 01.12.2019 по 31.12.2023.

Так, згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який вподальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022. Постановами КМУ № 390 від 21.04.2023 і № 1405 від 29.12.2023 вносились зміни до Постанови № 206 та змінився період щодо ненарахуванні інфляційних втрат та 3% річних з урахуванням територій на яких знаходяться будинки в Україні.

Зважаючи на наведене, підстави для нарахування інфляційних втрат і 3 % річних щодо заборгованості яка виникла в період часу з лютого 2022 року по грудень 2023 року відсутні. Тобто, за період з 01.12.2019 по 31.12.2023 не підлягають стягненню з відповідачів інфляційні втрати і 3% річних за період з лютого 2022 року по грудень 2023 року.

Отже, загальна сума стягнутої зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , на користь ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги підлягає зменшенню з 116 731, 02 грн. до 79 764, 20 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись повністю законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його зміни.

Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до суду позовної заяви у цій справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. Апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 4 623,76 грн.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну судового рішення, зменшення стягнутої з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги, то судові витрати понесені заявником у суді першої інстанції у вигляді сплаченої суми судового збору та стягнуті з відповідачів на користь позивача підлягають також зменшенню з 3 028,00 до 2 069,08 грн., (79 764,20 х 3 028,00 грн./116 731,02).

Підлягають зменшенню також стягнуті з відповідачів витрати на правничу допомогу з 3 500 грн. до 2 391,60 грн. (79 764,20х3500/116 731,02).

При цьому, враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково, з позивача підлягає стягненню на користь відповідачів судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488,04 грн.(79 764,20 х 4 623,76 /116 731,02 = 3131,72 грн.; 4 623,76 - 3 135,72 = 1488,04 грн.)

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року в частині стягнення зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово- Будівельна компанія «Управдом» заборгованості за надання житлово-комунальних послуг та в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , витрат на правничу допомогу та судового збору змінити, зменшивши загально стягнуту з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , заборгованість з 116 731,02 грн. до 79 764,20 грн., зменшивши стягнуті витрати на правничу допомогу з 3 500 грн., до 2 391,60 грн., зменшивши стягнутий судовий збір з 3 028 грн. до 2 069,08 грн.

В іншій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_2 , судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 488,04 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О. І. Шкоріна