Справа № 385/704/25
Провадження № 2/385/321/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.07.2025 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Гришака А.М.,

з участю секретаря судового засідання Зеленко О.І.,

представника позивача адвоката Смілянець А.А.,

третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Гайвороні Кіровоградської області справу за позовом ОСОБА_2 до Гайворонської міської ради Кіровоградської області, третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Гайворонської міської ради Кіровоградської області, третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що у жовтні 2011 року мати позивача ОСОБА_1 , придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 20.02.1997 року ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної власності. Оскільки в свідоцтві про право власності було виявлено помилку в прізвищі власника, Гайворонською міською радою було прийнято рішення від 22.12.2011 р. №374 «Про визнання права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ».

На час продажу квартири ОСОБА_3 помер а інші 3 співвласники надали свою згоду на вчинення правочину. ОСОБА_7 надала матері позивачки нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження її часткою квартири від 07.10.2011 року. Оскільки двоє інших власників були громадянами Ізраїлю, то надали генеральні довіреності цієї країни. Приїхавши в Україну за своєю матір`ю привезли ці документи та написали розписку про отримані від її матері кошти в сумі 25 тисяч гривень за продану квартиру.

У листопаді 2011 року позивач переїхала проживати у зазначену квартиру та вважала, що вона належить її матері на праві власності. Так вважала і її мати, оскільки не була юридично обізнаною людиною. На початку 2014 року мати позивача взяла ці документи і пішла до нотаріуса щоб подарувати квартиру позивачеві.

Нотаріус пояснила, що наявні документи не підтверджують її право власності на квартиру. Оскільки на той час ще були чинними довіреності видані власниками квартири, мама встигла замовити технічний паспорт на ім`я однієї з співвласниць ОСОБА_6 від 06.08.2014 p., оформити спадщину на квартири, після смерті ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_7 та зареєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03.10.2014 року.

Термін дії довіреності, які надавали власники квартири закінчився. Повторно оформити довіреності можливості не було, оскільки родичі забрали ОСОБА_7 в Ізраїль, ще одразу після продажі квартири. Всі зв`язки було втрачено. Та і необхідності у підтримані зв`язків не було, оскільки мама вважала, що в нотаріуса в 2011 році оформила право власності на квартиру.

За час самостійного проживання позивач вчасно оплачує всі комунальні послуги.

Таким чином позивач відкрито, добросовісно та безперервно володіє квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , несе тягар утримання в повному обсязі. Іншого житла у неї не має.

Просить суд: визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.05.2025 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 20.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з`явилась. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Смілянець А.А. позов підтримала з підстав зазначених у ньому.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час проведення судового засідання. Заяв та клопотань до суду не надсилав. Причини неявки суду не відомі.

В судовому засіданні третя особа, ОСОБА_1 вказала, що позов підлягає до задоволення.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказала, що ОСОБА_2 з 2011 року проживає по АДРЕСА_3 . Попереднім власником даної квартири була ОСОБА_7 , яка вказувала свідку ОСОБА_8 , що продає квартиру позивачці.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 вказав, що більше 10 років ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_3 . Попередніми власниками даної квартири були ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . ОСОБА_7 виїхала проживати в Ізраїль.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 вказала, що ОСОБА_2 з листопада 2011 року постійно проживає по АДРЕСА_3 .

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень представника позивача та третьої особи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст.89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 20.02.1997 р. виданого Знам`янським відділком Одеської залізниці квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.14).

Згідно рішення виконавчого комітету Гайворонської міської ради від 22.12.2011 року №374 «Про визнання права приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 » - визнано право приватної власності за ОСОБА_7 на частину, ОСОБА_3 на частину, ОСОБА_5 на частини та ОСОБА_6 на частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.15).

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 27663664 - ОСОБА_7 , є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення: рішення суду, серія та номер: б/н виданий 22.09.2014, видавник Гайворонський районний суд Кіровоградської області (а.с.18).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с.19).

Згідно Довіреності від 07.10.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Ластівка Р.М. ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_1 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями: з ведення спадкової справи та оформлення права на спадщину, що залишилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_3 ; продажу всієї належній їй на праві приватної власності частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с.20).

Згідно копій генеральних довіреностей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уповноважили ОСОБА_1 розпоряджатися часткою квартири що розташована в. АДРЕСА_1 (а.с. 21-25).

Згідно копії Розписки від 26.10.2011 року ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 отримали від ОСОБА_12 25000 гривень за продаж квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.27).

Згідно Акту обстеження житлово-комунальних умов гр. ОСОБА_2 від 22.04.2025 року ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_1 . Зі слів сусідів проживає за вказаною адресою з 2011 року (а.с.28).

Згідно розпорядження міського голови м. Гайворон від 19.02.2016 року №35-р «Про перейменування вулиць в місті Гайвороні» - провулок з назвою «Запотоцького» перейменовано на провулок з назвою «Виноградний» (а.с.56).

Згідно копії Довідки №1133 від 26.11.2024 року виданою Гайворонською міською радою ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_1 (а.с.57).

ОСОБА_2 сплачує за надані комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 (а.с.58-71).

Частиною 1 статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України).

Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду України у Постанові 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, п.66-67).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Суд, проаналізувавши надані стороною позивача докази доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову

Так суд вважає, що в даній справі відсутні правові підстави, встановлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на нерухоме майно. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на майно на підставі статті 334 ЦК України можливо лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що мати позивачки ОСОБА_1 , домовилась з ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , щодо придбання спірної квартири, однак, як того вимагає Закон, нотаріально засвідченого договору укладено не було

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Недоведеність позивачем однієї з обставин, передбачених ч. 1ст. 344 ЦК України, унеможливлює задоволення позову про визнання права на майно набувальною давністю.

Суд вважає недоведеним позивачкою добросовісності набуття майна та відсутність складових ст. 344 ЦК України для визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 сформульовано, зокрема, такі висновки.

Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 вказано: «Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником».

В порядку ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позиція позивачки доводить, що спірна квартира у спосіб передбачений законом нею не придбавалась, право власності на спірне нерухоме майно не зареєстровано за нею. З 2011 року, що становить понад 10 років, вона володіє майном, але сам по собі сплив строку давності відкритого володіння чужим майном не є достатньою підставою для набуття ним права власності за набувальною давністю.

Більш того, власники спірного нерухомого майна живі, а тому суд вважає що Гайворонська міська рада не є належним відповідачем в справі.

Позивачкою не доведено добросовісність володіння, а саме те, що вона не знала і не могла знати про те, що володіє чужою річчю, тобто, що обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна, та що спріне нерухоме майно не має власника, або власник його невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, позивач не довів обставин, визначених статтею 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які є підставою для визнання за ним права власності на спірне майно за набувальною давністю.

У п. 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року).

На підставі наведеного, інші доводи позивачки не аналізуються та не спростовуються, оскільки не впливають на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 223, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Гайворонської міської ради Кіровоградської області, третя особа: ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. М. ГРИШАК

Дата документу 04.07.2025