КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7990/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 року місто Київ

справа № 757/59308/23-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Київської міської прокуратури на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року та за апеляційними скаргами відповідача Київської міської прокуратурита третьої особи Державної казначейської служби України на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Вовка С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, треті особи: Державна казначейська служба України, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позов, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

стягнути на його користь з державного бюджету Україна моральну шкоду в розмірі 900000 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 10 вересня 2015 року вироком Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/19064/14-к його засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 рік.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року задоволено апеляції сторони захисту, вказаний вирок скасовано справу направлено до Дніпровського районного суду міста Києва для повторного розгляду іншим складом суду.

Вказував, що за наслідками повторного розгляду 23 грудня 2020 року вироком Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/19064/14-к його в пред'явленому обвинуваченні за ч.4 ст.368 КК України визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення (злочину).

23 лютого 2022 року Київським апеляційним судом у даній справі залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року залишено без змін.

03 листопада 2022 року Верховним Судом у даній справі залишено без задоволення касаційну скаргу прокурора, вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року залишено без змін.

Зазначав, що зі сторони держави відносно ньогоздійсненні незаконні обмеження його прав, які, окрім іншого, полягали в незаконному повідомлені про підозру та відповідно незаконному перебуванні під слідством та судом у якості підозрюваного та обвинуваченого у період з 22 травня 2014 року по 23лютого 2022 року, що складає 93 місяців, чим йому завдано моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 900000 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26000 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, відповідач Київська міська прокуратура подала апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просила:

рішення змінити, зменшивши розмір стягнення на користь позивача до мінімально визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»;

додаткове рішення скасувати, у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.

Вказувала, що при прийнятті рішення для розрухунку моральної шкоди у вказаній справі суд першої інстанції виходив з розміру мінімальної заробітної плати, який відповідно доЗакону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», становить 8000 грн. Утім, частиною 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн.

Вважає,що наведений мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який гарантований державою, є досить значним, а тому є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. Тим більше, наразі, в Україні у зв`язку з військовою агресією росії введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету в цей час може призвести до порушення інтересів держави.

Зазначала, що витрати на правову допомогу позивачем не доведені та не обгрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції Державна казначейська служба Україниподала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просила скасувати додаткове рішення та відмовити у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення.

Посилалася на те, що як убачається зі змісту рішення, відповідачами у справі є органи поліції та прокуратури.

Вказувала, що држава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Зазначала, що суд, всупереч вимогам статті 141 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету.

08 травня 2025 року від ГУ Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві надійшов відзив на апеляційні скарги Київської міськоїпрокуратури та ДержавноїказначейськоїслужбиУкраїни, в якому останнє просило задовольнити вказані апеляційні скарги.

16 червня 2025 року представник позивача подав відзив на апеляційні скарги, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а судові рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача Київської міської прокуратури в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доводи апеляційних скарг підтримала, просила їх задовольнити.

Представник третьої особи ГУ Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві доводи апеляційних скарг підтримала, просила їх задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Третя особа Державна казначейська служба України в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справи у її відсутність відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із повідомленням про підозру, обранням запобіжного заходу, тривалим досудовим розслідуванням позивачу заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі постановлення виправдувального вироку суду. При визначенні розміру морального відшкодування суд врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом (93 місяці). Зазначене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 900000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що 12 травня 2014 року зареєстровано кримінальне провадження №40000129 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України.

22 травня 2014 року у цьому кримінальному провадженні позивачу повідомили про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України.

17 липня 2014 року за наслідками досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні складено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України.

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року у справі №755/19064/14-к позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 368 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків строком на 2 роки. На підставі статті 75 КК України позивача звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 рік.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката Манелюка І.М., захисника обвинуваченої ОСОБА_2 - адвоката Шевченка О.Б. задоволено частково, вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року скасовано, справу направлено до Дніпровського районного суду міста Києва для повторного розгляду іншим складом суду.

За наслідками повторного розгляду справи вироком від 23 грудня 2020 року Дніпровський районний суд міста Києва у справі №755/19064/14-к ОСОБА_1 визнав невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 368 КК України; виправдав за частиною 4 статті 368 КК України на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим. ОСОБА_2 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 368 КК України; виправдано за частиною 4 статті 368 КК України на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у справі №755/19064/14-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2020 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі №755/19064/14-к касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року - без змін.

При перевірці висновків суду першої інстанції від 17 грудня 2024 року, у контексті доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплює, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав (далі - ЄСПЛ) людини як джерело права.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплюють статті 56, 62 Конституції України, Закон України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94) та статті 1167, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Частина перша та друга статті 1176 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94 підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону №266/94 право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно зі статтею 13 Закону №266/94 питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Частина перша статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлює з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 7 100,00 грн, а з 01 квітня - 8 000,00 грн.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону №266/94 відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (постанова Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 травня 2014 року зареєстровано кримінальне провадження №40000129 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 КК України, 22 травня 2014 року у позивача повідомили про підозру у вчиненні злочину, 17 липня 2014 року складено обвинувальний акт за обвинуваченням позивача.

Вироком від 23 грудня 2020 року, який залишений без змін апеляційним та касаційним судом, Дніпровський районний суд міста Києва у справі №755/19064/14-к ОСОБА_1 в пред`явленому обвинуваченні за частиною четвертою статті 368 України визнав невинуватим та виправдав за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення (злочину).

Як вірно установлено судом першої інстанції і не заперечується прокурором, ОСОБА_3 перебував під слідством та судом із 22 травня 2014 року до 23 лютого 2022 року, що складає 93 місяці.

Апеляційний суд ураховує, що доводи апеляційної скарги прокурора стосуються лише визначення розміру відшкодуванням моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував зазначений строк перебування позивача під слідством, мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», і вірно обрахував гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 744000 грн.

Крім того,суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин, врахувавши обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань позивача на засадах виваженості, розумності та справедливості, обґрунтовано збільшив розмір відшкодування моральної шкоди до 900 000,00 грн., який підлягає стягнення з Державного бюджету України.

ДоводиКиївської міської прокуратури в апеляційній скарзі про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн., колегія суддів відхиляє, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону №266/94.

Законом №266/94 не передбачено можливість запровадження законом про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон №266/94 є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.

При цьому відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону №266/94, статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн, відсутні.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20, провадження №61-2214св23, Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону № 266/94 зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати (постанова Верховного Суду від 10 березня 2025 року у справі №613/25/24).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, провадження № 61-7724св24, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, провадження № 61-7696св24, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, провадження № 61-8406св24, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, провадження № 61-9291св24, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, провадження № 61-8267св24, від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24, провадження № 61-14883св24.

Отже, вирішуючи питання розміру відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права, у тому числі статтю 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», що спростовує доводи Київської міської прокуратури.

Висновок суду першої інстанції узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Щодо оскарження додаткового рішення суду від 30 січня 2025 року, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у сумі 26000,00 грн. стороною позивача надано до суду відповідні докази, та вони підлягають відшкодуванню.

Так, за змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Положення статті 59 Конституції України закріплюють право кожного на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» встановлює, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI визначає, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Такі правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у сумі 26 000,00 грн. позивач надав до суду відповідні докази: договір №14/24-ц про надання правової допомоги від 19 квітня 2024 року; додаткову угоду до договору від 19 квітня 2024 року; звіти про виконану роботу; квитанції.

Враховуючи вищевикладене, складність справи, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для сторін, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 26000,00 грн.

Доводи Державної казначейської служби України про те, що місцевий суд всупереч вимогам статті 141 ЦПК України не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету, про те що Державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати судових витрат та витрат на правову допомогу у цивільній справі, а тому рішення суду не може бути виконане, а також те, що Державна казначейська служба України вважає, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті саме з суб`єкта, у зв`язку з протиправними діями якого подано позов, є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Стягнувши витрати на професійну правничу допомогу з Державного бюджету України, місцевий суд правильно керувався такими нормами матеріального права.

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2024 року у справі №755/15654/23.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Твердження Київської міської прокуратури про відсутність доказів, які б підтверджували фактичну оплату вказаних у звітах про виконану роботу отриманих позивачем послуг, спростовуються матеріалами справи, що містять докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у сумі 26 000,00 грн, а саме квитанції від 24 вересня 2024 року та 19 грудня 2024 року.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Стаття 375 ЦПК України встановлює, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргувідповідача Київської міської прокуратури на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року та апеляційні скарги відповідача Київської міської прокуратури та третьої особи Державної казначейської служби України на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: