Справа № 496/4655/24
Провадження № 2/496/291/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Кабанової К.С.

представника позивача - Музиченко В.В.

представника відповідача - Іщук А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Музиченко В.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить суд скасувати арешт зі всього майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений постановою про накладення арешту на майно від 05.06.2009 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Одеської області Уманець О.В. по кримінальній справі №43, зареєстрований державним реєстратором Одеської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 19.06.2009 року о 15:48 год. за реєстраційним номером 8819160.

В обґрунтування позову зазначено, що 05.06.2009 року постановою про накладення арешту на майно старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Одеської області Уманець О.В. в межах кримінальної справи №43 було накладено на все майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постанову про накладення арешту було направлено для виконання в Одеську філію ДП «Інформаційний центр» МЮ України. Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номер витягу 23845787 від 19.06.2008 року, арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 було змайстровано державним реєстратором Одеської філії ДП «Інформаційний центр» МЮ України за реєстраційним номером 8819160. 29.07.2011 року Київським районним судом м. Одеси було винесено вирок по кримінальній справі №43 (справа №1512/1-216/11), яким питання зняття арешту з майна ОСОБА_2 не було вирішено. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер. При оформлені спадщини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з`ясувалося, що на майно померлого накладено обтяження, реєстраційний номер якого НОМЕР_1 від 19.06.2009 року, згідно постанови про накладення арешту Прокуратури Одеської області.

Позивач є спадкоємцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та спадщину прийняв.

Листом №800/02-14 від 08.04.2024 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. було повідомлено спадкоємцю про наявність обтяження на майні спадкодавця, реєстраційний номер якого 8819160 від 19.06.2009 року, накладеного згідно постанови про накладення арешту Прокуратури Одеської області. Наявність зазначеного арешту унеможливлює подальше оформлення спадщини та було рекомендовано звернутися з питанням зняття арешту до суду. При зверненні спадкоємця до Прокуратури Одеської області з питанням надання інформації щодо арешту майна ОСОБА_2 було отримано відповідь, що кримінальна справа №43 була розглянута Київським районним судом м. Одеси 29.07.2011 року з ухваленням обвинувального вироку. При цьому, згідно з п.8. ч.1 ст. 324 КПК України (1960 року) постановляючи вирок, суд повинен зокрема вирішити питання, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Виходячи з зазначеного, заявнику було рекомендовано звернутися до Київського районного суду м. Одеси щодо отримання інформації про вирішення питання в порядку ст. 324 КПК України (1960 року), під час ухвалення 29.07.2011 року обвинувального вироку, щодо майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яке 05.06.2009 року постановою слідчого накладено арешт (Лист Одеської обласної прокуратури за №09/3-728ВИХ-24 від 24.04.2024). Листом від 26.01.2024 року №3364 Київський районний суд м. Одеси надав ОСОБА_1 копії постанов про накладення арешту на майно ОСОБА_2 та копію витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.06.2009 року. 26.06.2024 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі №947/18334/24 було відмовлено в задоволенні клопотання адвоката Музиченко В.В., що діє в інтересах позивача, про скасування арешту на майно в рамках кримінальної справи №1512/1-216/11 (в редакції КПК України від 1960 року). Підставою відмови в задоволені клопотання стало те, що кримінальна справа №43 була закрита, а відповідно до постанови Великої палати Верховного суду від 30.06.2020 року по справі №727/2878/19 спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Наявність арешту на все нерухоме майно ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушує права спадкоємця - ОСОБА_1 , унеможливлює оформлення спадщини, створює перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном, без правових підстав. Застосування подальшого арешту на все нерухоме майно ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , немає потреби.

Арешт було застосовано як засіб забезпечення можливої конфіскації майна та повернення судових витрат, про що зазначено у постанові слідчого від 05.06.2009 року. З моменту застосування такого заходу забезпечення можливої конфіскації майна та повернення судових витрат минуло більше 15 років, протягом яких, судом не було вирішено, що зробити з майном, описаним для забезпечення можливої конфіскації майна, згідно з п.8 ч.1 ст. 324 КПК України 1960 року. Кримінальна справа №43, в межах якої було накладено арешт на майно ОСОБА_2 , була розглянута Київським районним судом м. Одеси 29.07.2011 року, за результатами якої, було постановлено обвинувальний вирок відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В свою чергу, ОСОБА_2 не був обвинуваченим по кримінальній справі №43 та судом при винесенні вироку не було вирішено питання щодо майна, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Зазначене питання повинно бути вирішене судом з метою зняття арешту з усього майна ОСОБА_2 , спадкоємцем якого є його син - ОСОБА_1 , який прийняв спадщину.

Позивач є добросовісним набувачем арештованого майна ОСОБА_2 . Накладений арешт на майно ОСОБА_2 повинен відповідати засадам розумності обмеження права власності завданням кримінального провадження. На даний час ОСОБА_2 помер та не був обвинуваченим. В матеріалах справи відсутні докази про те, що існує потреба у арешті усього майна. Враховуючи, що арешт на майно ОСОБА_2 , продовжує обмежувати право власності добросовісного набувача (спадкоємця), представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

Представник Одеської обласної прокуратури - Ракович М.М. надав відзив на позовну заяву, в якому просив закрити провадження у справі №496/4655/24 на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду у суді у порядку цивільного судочинства. Позивач в особі свого представника - ОСОБА_6 , у порядку цивільного судочинства фактично оскаржує арешт, накладений у межах кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року на майно свого померлого батька - ОСОБА_2 , який був обвинуваченим та якого було засуджено вироком суду. Відмовляючи у задоволені клопотання адвоката про зняття арешту, Київський районний суд м. Одеси у своїй ухвалі від 26.06.2024 року, пославшись на викладені у постанові Великої палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 727/2878/19 висновки про те, що «Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства», роз`яснив заявнику його право на повторне звернення до суду із клопотанням про скасування арешту на майно в порядку цивільного судочинства. Скасування арешту на майно за нормами КПК України 1960 року під час ухвалення вироку або в порядку виконання вироку вирішується судом (ч.6 ст.126, ст.ст.324, 409, 411 КПК України). Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок. Тобто, зняття арешту має здійснювати суд, який постановив вирок по цій справі. Виходячи зі змісту наведених норм, питання щодо арешту, який накладався в межах кримінального провадження, мають вирішуватися саме в межах такого провадження. Законність накладення арешту в рамках кримінальної справи (провадження), або наявність чи відсутність підстав для зняття такого арешту, не відноситься до компетенції суду в порядку цивільного судочинства. Суд при розгляді цивільної справи не може приймати з цього приводу рішення по суті питання (навіть й про відмову у задоволенні позову), оскільки таке рішення передбачає оцінку питань поза межами компетенції суду в рамках цивільного судочинства. Отже, при визначенні порядку звільнення майна з-під арешту за виниклих у цій справі обставин потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, через що, скасування (зняття) арешту, накладеного на майно обвинуваченого, яке завершено постановленням вироку, не може вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Представник відповідача зазначив, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку позовного провадження та провадження у справі № 496/4655/24 підлягає закриттю на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Крім того, зі змісту позову вбачається, що слідчим відділом прокуратури Одеської області проводилось досудове слідство у кримінальній справі №43 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 364, ч.2 ст. 307, ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 307 КК України, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 317 КК України, яка 29.07.2011 року розглянута Київським районним судом м. Одеси з ухваленням обвинувального вироку. В рамках зазначеної кримінальної справи постановою слідчого від 05.09.2009 року накладено арешт на все майно ОСОБА_2 з метою забезпечення його можливої конфіскації. Згідно вказаної постанови ОСОБА_2 обвинувачувався у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України. В той же час з`ясовано, що вироком Біляївського районного суду м. Одеси від 25.12.2009 року (номер судової справи 1-496) за результатами розгляду кримінальної справи №92, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на 5 років з конфіскацією усього належного йому майна.

Адвокат Музиченко В.В. в інтересах ОСОБА_1 надав відповідь на відзив, в якій просив відхилити доводи Одеської обласної прокуратури щодо закриття провадження по справі, позов задовольнити. В обґрунтування відповіді на відзив представник позивача зазначив, що в червні 2024 року адвокат Музиченко В.В. в рамках кримінального провадження звернувся до Київського районного суду м. Одеси з клопотанням про скасування арешту на все майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладеного постановою про накладення арешту на майно від 05.06.2009 року старшим слідчим слідчого відділу Прокуратури Одеської області Уманцем О.В. по кримінальній справі №43. 21.06.2024 року до суду Одеська обласна прокуратура надала свої заперечення на клопотанням про скасування арешту. В запереченнях про скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінальної справи №43 Одеська обласна прокуратура вказувала, що кримінальна справа №43 розглянута Київським районним судом м. Одеси з ухваленням 29.07.2011 року обвинувального вироку та відповідно до висновку Великої палати Верховного суду, викладеного в постанові від 30.06.2020 року у справі №727/2878/19 спори про звільнення майна з під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. На цій підставі Одеська обласна прокуратура заперечувала щодо скасування арешту в рамках кримінального провадження. 24.06.2024 року до суду від Одеської обласної прокуратури надходить заява про розгляд клопотання про скасування арешту в порядку письмового провадження, в якій Одеська обласна прокуратура підтримує свою позицію щодо відмови в задоволенні клопотання адвоката Музиченко В.В. про скасування арешту, оскільки цей арешт необхідно скасовувати за правилами цивільного судочинства. 26 .06.2024 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі №947/18334/24 було відмовлено в задоволенні клопотання адвоката Музиченко В.В., що діє в інтересах позивача, про скасування арешту на майно в рамках кримінальної справи №1512/1-216/11 (в редакції КПК України від 1960 року). Підставою відмови в задоволені клопотання стало те, що кримінальна справа №43 була закрита, а відповідно до постанови Великої палати Верховного суду від 30.06.2020 року по справі №727/2878/19 спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Звернувшись з позовною заявою про скасування арешту в порядку цивільного судочинства відповідач зайняв протилежну позицію та в рамках розгляду позовної заяви в порядку цивільного судочинства Одеська обласна прокуратура наполягає на закритті провадження у справі на підставі того, що справа повинна розглядатися в рамках кримінального провадження у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом, що діяв на момент накладення арешту. Представник позивача зазначив, що Одеська обласна прокуратура в питанні скасування арешту на все майно ОСОБА_2 , накладеного в рамках кримінальної справи №43, не може визначитися в якому саме провадженні (кримінальному чи цивільному) треба розглядати справу. Суд не повинен брати до уваги твердження відповідача про необхідність розгляду справи в порядку кримінального провадження, що призведе до закриття провадження у справі №496/4655/24. Посилання відповідача на правові позиції, зазначені в постановах ВСУ від 30.07.2021 року у справі №185/9002/20, від 01.12.2021 року у справі №272/496/21 та ухвалу від 01.11.2022 року у справі №522/9324/21 є недоречним, оскільки обставини в зазначених справах не є тотожними обставинам накладання арешту на майно ОСОБА_2 по кримінальній справі №43, яка розглядалась Київським районним судом м. Одеси та завершилась винесенням вироку від 29.07.2011 року по справі №1512/1-216/11. В кримінальній справі №43, в рамках якої накладено арешт на майно ОСОБА_2 , ОСОБА_2 не є підозрюваним, обвинувачуваним або свідком. Відповідно до вироку Київського районного суду м. Одеси від 29.07.2011 року по справі №1512/1-216/11 ОСОБА_2 фігурує у справі лише як особа, яка була задіяна в збуті наркотичних засобів, але їй в рамках кримінальної справи №43 не було надано жодного процесуального статусу, відповідно до положень КПК України, але це не завадило слідчому накласти арешт на майно ОСОБА_2 в рамках кримінальної справи №43, а прокуратурі «закрити на це очі». Правові позиції, на які посилається відповідач стосуються обставин справ, коли арешт накладався на майно особи, визнаної винним у скоєнні злочинів, та до них застосовано спеціальне покарання у вигляді конфіскації всього майна.

Однак, ОСОБА_2 в рамках кримінальної справи №43 не був визнаний винним у скоєнні злочину, до нього не застосовано кримінального покарання, однак арешт на його майно було накладено та за бездіяльності органів прокурати не був знятий при винесені вироку Київським районним судом м. Одеси 29.07.2011 року по справі №1512/1-216/11. Арешт накладено було протиправно та повинен бути скасований в порядку цивільного судочинства, оскільки він порушує права спадкоємця - ОСОБА_1 , унеможливлює оформлення спадщини, створює перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном, без належних правових підстав.

В житловому будинку ОСОБА_2 на теперішній час мешкає сім`я його сина - ОСОБА_1 (позивача), в склад якої входять малолітні діти. Наявність арешту на майно покійного ОСОБА_2 не дає змоги оформити спадщину на житловий будинок. Відсутність документів на житловий будинок не дає змоги отримувати матеріальну допомогу на опалення кожний рік, не дає можливість провести газове опалення та змінити умови користування електроенергією. Крім того, в країні впроваджено воєнний стан, с. Усатове Одеської області постійно знаходиться під ракетними обстрілами та обстрілами шахедів. В разі пошкодження житлового будинку, відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок не дасть можливості отримати будь-яку допомогу на відновлення житла. В кінцевому результаті винними в цьому будуть представники Одеської обласної прокуратури, які в силу свого формального підходу до питання скасування арешту на майно померлої людини, накладеного в рамках кримінальної справи №43, по якій ОСОБА_2 не було навіть вручено підозру, не можуть прийняти для себе рішення в якому провадженні (кримінальному чи цивільному) треба скасовувати арешт. В силу того, що особа померла, в кримінальній справі №43 її не було визнано винною у злочині, до особи не було застосовано в кримінальній справі №43 покарання у вигляді конфіскації майна, зазначений арешт повинен бути скасовано судом без зайвих формальних процедур. Посилання Одеської обласної прокуратури, що відносно майна ОСОБА_2 в рамках іншої кримінальної справи було призначено покарання з конфіскацією майна не заслуговує на увагу. В рамках цієї справи розглядається питання скасування арешту на мано ОСОБА_2 накладеного в рамках кримінальної справи №43, тому посилання Одеської обласної прокуратури на іншу кримінальну справу та номер іншої судової справи №1-496 є недоречним та виходить за межі доказування. Крім того, в межах іншої судової справи №1-496, яка стосувалася ОСОБА_2 , арешт на майно було скасовано, з підстав: - зазначений житловий будинок не підлягає конфіскації, оскільки в ньому постійно мешкають засуджений та його сім`я відповідно до ч.1 ст. 1 додатку до КПК України «Переліку майна, що не підлягає конфіскації за судовим вироком»; - закінчився строк виконання вироку по справі №1-496 та накладений арешт порушує право позивача на прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_2 . Враховуючи суперечливу поведінку Одеської обласної прокуратури в питанні якого провадження (цивільного чи кримінального) розглядати заява про зняття арешту з майна ОСОБА_2 , невідповідність доводів Одеської обласної прокуратури обставинам накладання арешту на майно ОСОБА_2 , існування арешту більше 15 років, протягом яких Одеською обласною прокуратурою не було здійснено жодних заходів в межах їх повноважень щодо виконання вироків суду, спливу строку виконання вироку по справі №1-496, наявність арешту на майно ОСОБА_2 в кримінальній справі №43, по якій ОСОБА_2 , відповідно до вироку Київського районного суду м. Одеси від 29.07.2011 року по справі №1512/1-216/11, не має жодного процесуального статусу відповідно до КПК України, представник позивача просить суд позовну заяву задовольнити.

Представник Одеської обласної прокуратури - Ракович М.М. надав письмові пояснення, в яких зазначив, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Конфіскація майна може призначатися за тяжкі та особливо тяжкі злочини лише як додаткове покарання і тільки у випадках, прямо передбачених у санкції статті, за якою кваліфіковане діяння засудженого. Згідно положень статей Кримінального кодексу України, конфіскація майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є особистою власністю засудженого. Відповідно ст. 404 КПК України в редакції 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з касаційної інстанції. Суд разом зі своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок. Виконання покарання у вигляді конфіскації майна здійснюється державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». В той же час, ч.3 ст. 59 чинного Кримінального Кодексу України передбачено, що перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України. Тому, питання про виключення житла з переліку майна, на яке звертається стягнення, повинно вирішуватися в порядку виконання судових рішень (постанова Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 759/17882/19). Арешт на майно, накладений в порядку кримінально-процесуального закону, який діяв на час прийняття процесуального рішення, в порядку цього ж закону не скасовувався, продовжив свою дію і після набрання чинності КПК України 2012 року і може бути скасований у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом згідно п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кодексу.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримав наданий відзив та письмові пояснення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, представник відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок № НОМЕР_2 від 09.10.2006 року та витягом з Державного реєстру речових прав №347847455 від 25.09.2023 року.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , до складу сім`ї входять: ОСОБА_8 (дружина); ОСОБА_9 (дочка); ОСОБА_10 (син), що підтверджується довідкою Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області №817 від 23.09.2024 року.

У листі державного нотаріуса Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. від 22.09.2023 року №2856/02-14 вказано, що 15.06.2020 року заведена спадкова справа №315/2020 до майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , який спадщину прийняв.

Спадкова справа №315/2020, заведена до майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована в спадковому реєстрі, що підтверджується витягом №74060435 від 22.09.2023 року.

Листом державного нотаріуса Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. від 08.04.2024 року №800/02-14 повідомлено ОСОБА_1 про те, що неможливо видати свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, яке належало його батьку - ОСОБА_2 , оскільки при перевірці інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до майна померлого ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявлено обтяження, реєстраційний номер якого 8819160 від 19.06.2009 року, згідно постанови про накладення арешту Прокуратури Одеської області. Роз`яснено право звернутися до Біляївського районного суду Одеської області з питання зняття арешту.

Постановою про накладення арешту на майно від 05.06.2009 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Одеської області Уманець О.В., в рамках кримінальної справи №43 за обвинуваченням ОСОБА_11 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, накладено арешт на все майно ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Постанову направлено для виконання в Одеську філію ДП «Інформаційний центр» МЮ України.

19.06.2009 року о 15:48 год. за реєстраційним номером 8819160 Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України були внесені відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт всього нерухомого майна ОСОБА_2 на підставі вищевказаної постанови про накладення арешту від 05.06.2009 року в рамках кримінальної справи №43, що підтверджується витягом №23845787 від 19.06.2009 року.

Одеська обласна прокуратура листом від 24.04.2024 року №09/3-72ВИХ-24 повідомила ОСОБА_12 про те, що кримінальна справа №43 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.3 ст. 364, ч.2 ст. 307, ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 307 КК України, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 317 КК України, 29.07.2011 року розглянута Київським районним судом м. Одеси з ухваленням обвинувального вироку. При цьому, згідно з п.8. ч.1 ст. 324 КПК України (1960 року) постановляючи вирок, суд повинен зокрема вирішити питання, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Відповідно до положень ч.3 ст. 330 КПК України (1960 року) в разі якщо виникне спір про право власності на речові докази, він підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до Київського районного суду м. Одеси щодо отримання інформації про вирішення питання в порядку ст. 324 КПК України (1960 року), під час ухвалення 29.07.2011 року обвинувального вироку, щодо майна ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на яке 05.06.2009 року постановою слідчого накладено арешт.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2024 року по справі №947/18334/24 клопотання адвоката Музиченко В.В., що діє в інтересах ОСОБА_1 , про скасування арешту на майно в рамках кримінальної справи №1512/1-126/11 (в редакції КПК України від 1960 року) залишено без задоволення; роз`яснено, що заявник не позбавлений права повторно звернутися до суду із клопотанням про скасування арешту на майно в порядку цивільного судочинства. З ухвали суду слідує, що адвокат Музиченко В.В. звертався до Київського районного суду м. Одеси з клопотанням про скасування арешту, накладеного в рамках кримінальної справи №43, постановою про накладення арешту на майно від 05.06.2009 року старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Одеської області Уманець О.В.

21.06.2024 року за вих.№0913-1136вих24 Одеською обласною прокуратурою було надіслано на адресу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси В. Іванчука заперечення про скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінальної справи №43 за клопотанням адвоката Музиченко В.В. в інтересах ОСОБА_1 , в яких Одеська обласна прокуратура просила відмовити у задоволенні клопотання адвоката Музиченко В.В. в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту майна, накладеного на майно ОСОБА_2 , постановою про накладення арешту на майно від 05.06.2009 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Одеської області Уманець О.В. по кримінальній справі №43, оскільки спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

24.06.2024 року за вих. №09/3-1148ВИХ-24 Одеською обласною прокуратурою було надіслано на адресу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси В. Іванчука заяву про розгляд в порядку письмового провадження клопотання адвоката Музиченко В.В. в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінальної справи №43.

29.07.2011 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено вирок по справі №1512/1-216/11, відповідно до якого: - ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст. 307, ч.ч.2,3 ст. 27, ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 364 КК України та з урахуванням ст. 70 КК України, призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки з конфіскацією всього майна; - ОСОБА_4 визнаною винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 307, ч.2 ст. 317 КК України та з урахуванням ст. 70 КК України, призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; - ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 307, ч.2 ст. 317 КК України та з урахуванням ст. 70 КК України, призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Вирок набрав законної сили 07.03.2012 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29.02.2012 року по справі №2-2634/11 позов ОСОБА_8 задоволено, виключено з акту опису та звільнено з-під арешту будинок з надвірними спорудами, площею 170 кв.м., сарай площею 4,5 кв.м., гараж площею 5,45 кв.м., огорожу, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 12.03.2012 року.

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 14.04.2021 року по справі №496/73/21 заяву адвоката Підопригора Є.М., діючого в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту з майна задоволено; знято арешт з майна ОСОБА_2 , накладеного постановою слідчого б/н від 25.01.2008 року, Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Постанова набрала законної сили 29.04.2021 року. У постанові суду вказано, що 25.12.2009 року Біляївським районним судом Одеської області ОСОБА_2 був засуджений за ч.2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна, 19.02.2013 року звільнився умовно-достроково. Зважаючи на те, що строк виконання даного вироку закінчився та накладений арешт порушує право ОСОБА_1 на прийняття спадщини, яке залишилося після смерті ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що є достатньо підстав для зняття арешту з майна, що належало ОСОБА_2 .

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18.01.2023 року по справі №496/2384/22 позовну заяву ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Біляївського районного відділу державної виконавчої служби про скасування арешту з майна задоволено; знято арешт, що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення на його відчуження АВ №951709 від 11.10.2010 року відділом державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції в Одеській області. Рішення набрало законної сили 17.02.2023 року.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 2 вищевказаної Постанови позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Частиною 2 ст. 30 ЦПК України визначено, що позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частиною 5 ст. 55 Конституції України гарантовано, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Частиною 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що у всіх інших випадках, крім передбачених ч.4 ст.59 цього Закону, арешт може бути знятий за рішенням суду.

Виходячи з вищевикладеного, за наявності арешту (обтяжень), накладеного на майно ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушується право власності спадкоємця - ОСОБА_1 , гарантоване Конституцією України, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися спадковим майном на власний розсуд.

Під час судового розгляду встановлено, що на майно ОСОБА_2 накладено арешт на підставі постанови від 05.06.2009 року у кримінальній справі №43, відповідно до положень КПК України 1960 року, а саме до набрання чинності КПК України 13.04.2012 року.

Таким чином, спори про право, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відтак, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства.

Такий правовий висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 24.04.2019 року №2-3392/11.

У постанові Великої Палати Верховного суду №727/2878/19 від 30.06.2020 року вказано, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі №2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Тобто, Велика Палата Верховного суду визначила в даному пункті дві підстави для розгляду справи в порядку цивільного чи/то господарського судочинства, а саме:

- особа, на майно якої накладено арешт, не була учасником кримінального провадження;

- завершеного (вироком, постановою про закриття провадження) у порядку передбаченому КПК України 1960 року.

В даному випадку, позивач не був учасником кримінальної справи №43, яка розглядалася у порядку, передбаченому КПК 1960 року, а тому, на вказані правовідносини розповсюджуються положення саме цивільно-процесуального законодавства України.

Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому, втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 року №6-26цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15.05.2019 року.

Варто зауважити, що положеннями КПК України (в редакції 1960 року) передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Судом встановлено, що адвокат Музиченко В.В. в інтересах ОСОБА_1 звертався до Київського районного суду м. Одеси з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінальної справи №43 (в редакції КПК України 1960 року), яке ухвалою суду від 26.06.2024 року залишено без задоволення, роз`яснено право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

З вищенаведеного слідує, що доводи Одеської обласної прокуратури з приводу того, що позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства є неспроможними.

Твердження сторони відповідача, про те що провадження у справі слід закрити не знайшло підтвердження під час судового розгляду.

При цьому, не знайшли свого підтвердження доводи представника відповідача про те, що арешт не підлягає скасуванню, оскільки вироком Біляївського районного суду Одеської області від 25.12.2009 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією усього належного майна, з огляду на наступне.

Суд констатує, що арешт, який позивач просить скасувати, накладено на все майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінальної справи №43, за наслідками розгляду якої, останній не мав статусу обвинуваченого та/або засудженого, що підтверджується вироком Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2011 року по справі №1512/1-216/11.

При цьому, ухвалюючи вирок від 29.07.2011 року по справі №1512/1-216/11 Київським районним судом м. Одеси не було вирішено питання про скасування арешту з майна ОСОБА_2 , накладеного в рамках кримінальної справи №43.

Водночас, представником відповідача не доведено, що застосування подальшого арешту нерухомого майна ОСОБА_2 , накладеного постановою про накладення арешту на майно від 05.06.2009 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Одеської області Уманець О.В. по кримінальній справі №43, є необхідним та доцільним.

Крім того, Біляївський районний суд Одеської області у постанові від 14.04.2021 року по справі №496/73/21, скасовуючи арешт з майна ОСОБА_2 , накладеного постановою слідчого б/н від 25.01.2008 року, зазначив, що 25.12.2009 року Біляївським районним судом Одеської області ОСОБА_2 був засуджений за ч.2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна, 19.02.2013 року звільнився умовно-достроково, строк виконання даного вироку закінчився. Постанова суду від 14.04.2021 року не оскаржувалася та набрала законної сили 29.04.2021 року.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги № 9620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Позивач, як спадкоємець після смерті свого батька ОСОБА_2 , має право володіти, користуватися та розпоряджатися спадковим майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно, отже арешт накладений на майно порушує право власності позивача.

Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданої відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.

Згідно ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно, а також беручи до уваги неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, та позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про скасування арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його прав шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову.

Керуючись ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 12-13, 76-81, 89, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про скасування арешту майна - задовольнити.

Скасувати арешт зі всього майна ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладений постановою про накладення арешту на майно від 05.06.2009 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Одеської області Уманець О.В. по кримінальній справі №43, зареєстрований державним реєстратором Одеської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 19.06.2009 року о 15:48 год. за реєстраційним номером 8819160.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 24.06.2025 року.

Суддя М.Л. Пасечник