Провадження № 2-др/643/12/25
04.07.2025 м. Харків
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.03.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Представник відповідача адвокат Юрченко В.В. до закінчення судових дебатів зробив заяву, що докази розміру витрат відповідача на правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

11.03.2024, тобто з дотримання встановленого строку, представник відповідача адвокат Юрченко В.В. звернувся до суду з заявою, згідно з якою просить ухвалити додаткове рішення про стягнення з позивача на користь відповідача понесених останньою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. До заяви додав докази відповідних витрат.

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 17.10.2024 в задоволенні заяви адвоката Юрченка В.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалення додаткового рішення в даній справі - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 28.01.2025 апеляційну скаргу представника відповідача задоволено частково. Ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 17.10.2024 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судовому засіданні 16.06.2025 представник ОСОБА_2 адвокат Юрченко В.В. заяву про ухвалення додаткового рішення та викладені в ній доводи підтримав у повному обсязі.

В обґрунтування заяви зазначив, що 17.07.2023 між ОСОБА_2 та ним було укладено Договір про надання правової допомоги № 17/07. В акті прийомупередачі виконаних робіт та розрахунків від 11.03.2024 зазначено найменування послуг, строки їх надання та вартість.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 16.06.2025 заперечував проти ухвалення додаткового рішення та стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування заперечень зазначив, що представник відповідача фактично не виконав обов`язок щодо надіслання позивачу копії заяви про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідними доказами, оскільки вказані документи направлені представником відповідача в неналежний спосіб, а саме із зазначенням некоректного контактного номеру телефону позивача. Розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критерію співмірності. Представник відповідача просить стягнути витрати на правничу допомогу, виходячи з вартості години участі у відповідних судових засіданнях, проте судові засідання тривали не годину, а значно менше.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до наступного.

Пунктом ч. 1 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц висловлено висновки щодо застосування норм права, згідно яких із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства (п. 40). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (п. 44). Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності (п. 47).

Ураховуючи факту тотожність приписів ст. 137 ЦПК України та ст. 126 ГПК України, суд під час вирішення даної справи вважає за можливе також врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, яка звернула увагу на такі особливості розподілу витрат на правничу допомогу: «Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19) (п. 127).

Гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (п. 130, 131).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (п. 106).

Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним (п. 143).

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис (п. 144).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (п. 145).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п. 147)».

Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 713/1890/21, витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Судом встановлено, що 17.07.2023 між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Юрченко та партнери» (Адвокатське бюро) в особі керуючого бюро адвоката Юрченко В.В. укладений Договір про надання правової допомоги № 17/07, відповідно умов якого відповідач ОСОБА_2 доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором, зокрема в даній справі № 643/13062/21.

Відповідно до п. 4.1. Договору вартість наданих юридичних послуг Адвокатське бюро визначає самостійно після одержання від Клієнта замовлення на надання юридичної допомоги та виставляє Клієнту відповідний рахунок.

Як вбачається з Акту прийомупередачі виконаних робіт та розрахунків від 11.03.2024, ОСОБА_2 прийняла роботу та оплатила безготівковим шляхом, а Адвокатське бюро «Юрченко та партнери» прийняло оплату в розмірі 10000,00 грн. за надання послуг за Договором про надання правової допомоги № 17/07 від 17.07.2023, відповідно до п. 4.2 Договору, за такі послуги: 1) Участь у судовому засіданні від 24.10.2023 по справі № 643/13062/21 (надано 24.10.2023, витрачено 1 годину) вартість 2500,00 грн.; 2) участь у судовому засіданні від 24.10.2023 по справі № 643/13062/21 (надано 31.01.2024, витрачено 1 годину) вартість 2500,00 грн.; 3) участь у судовому засіданні від 05.03.2024 по справі № 643/13062/21 (надано 05.03.2024, витрачено 2 години) вартість 5000,00 грн.

Відповідно до Платіжної інструкції від 10.03.2024, ОСОБА_2 сплатила на користь Адвокатського бюро «Юрченко та партнери» грошові кошти в розмірі 10000,00 грн., призначення платежу: юридичні послуги за Договором № 17/07 від 17.07.2023, рахунок № 1 від 08.03.2024.

Доводи позивача відносно того, що представник відповідача не виконав належним чином процесуальний обов`язок направити йому копії документів, які підтверджують наявність витрат на правничу допомогу, суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Норми процесуального законодавства, які зобов`язують особу, що подає заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу разом із відповідними доказами наявності таких витрат та їх розміру, надсилати копії вказаних доказів іншим учасникам справи, покликані забезпечити реалізацію засад рівності учасників та змагальності цивільного судочинства, а саме покликані надані іншій стороні можливість ознайомитись з такими доказами та висловити свою позицію щодо вказаних доказів.

Положеннями ч. 2 ст. 2 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року по справі № П/9901/736/18 зазначено, що згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист. Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

У постанові від 29.05.2024 у справі № 473/1467/22 Верховний Суд зазначив, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року в справі № 177/1163/16-ц (провадження № 61-2250св20), від 12 січня 2022 року в справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21); Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 липня 2021 року в справі № 340/141/21 (адміністративне провадження № К/9901/18182/21) та ін.). Зазначене узгоджується із практикою ЄСПЛ, який в своїх рішеннях вказує на те, що надмірний формалізм при застосуванні процедурних правил буде впливати на справедливість процедури, що призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року в справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. Franc)», рішення від 08 грудня 2016 року в справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

У постанові Верховного Суду від 29.02.2022 у справі № 500/1912/22 зауважено, що згідно з висновками, що сформульовані у одному з останніх рішень Великої Палати ЄСПЛ, яке головним чином стосується процесуальних гарантій особи у суді та узагальнює позиції з раніше винесених рішень цього Суду, - справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia [ВП], № 40160/12, п.п. 76-78, 97-99): пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (див. рішення у справах «Роше проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom) [ВП], № 32555/96, п. 116; «З та інші проти Сполученого Королівства» (Z and Others v. the United Kingdom) [ВП], № 29392/95, п. 91; «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) [ВП], № 15869/02, п. 54); право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним»; це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд; проте право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230); заходи, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, який залишається для особи, у такий спосіб або в такій мірі, щоб сама суть права була порушена; крім того, обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо відсутнє розумне співвідношення пропорційності між засобами, що використовуються, і метою, яка має бути досягнута; при цьому у практиці Суду закріплено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), № 47273/99, пп. 50-51 та 69; «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), № 35787/03, п. 29); Суд постановляв, що є порушення права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey) [ВП], № 8917/05, п. 79; «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece), № 36998/02, п. 24; «Есім проти Туреччини»(Esim v. Turkey), № 59601/09, п. 21); у своїй подальшій практиці Суд послідовно спирався на вищезазначені елементи при ухваленні рішення щодо того, чи було тлумачення процесуальної норми таким, що необґрунтовано обмежувало право заявника на доступ до суду (див. приклади, рішення у справах, в яких було визнано порушення: «Новіньський проти Польщі» (Nowinski v. Poland), № 25924/06, п. 34;«Омеровіч проти Хорватії (№ 2)» (Omerovic v. Croatia) (№ 2), № 22980/09, п. 45; «Маширевіч проти Сербії» (Masirevic v. Serbia), № 30671/08, п. 51;«Корнеа проти Республіки Молдова» (Cornea v. the Republic of Moldova), № 22735/07, п. 24; «Лоулі-Георгопулу проти Греції» (Louli-Georgopoulou v. Greece), № 22756/09, п. 48; а також приклади, в яких Судом було постановлено, що обмеження доступ до суду не є непропорційним: «Уеллс проти Сполученого Королівства» (Wells v. the United Kingdom), № 37794/05; «Данн проти Сполученого Королівства» (Dunn v. the United Kingdom), № 62793/10, п. 38).

Повертаючись до обставин даної справи, суд констатує, що позивач 15.04.2025 звернувся до суду з клопотанням про відкладення судового засідання. В обґрунтування зазначив, що не отримав від відповідача або його представника матеріали, які стосуються витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим не мав можливість підготувати свої заперечення.

Ураховуючи вказане клопотання позивача, судове засідання, призначене на 15.04.2025, було відкладене.

Після цього позивач ознайомився з матеріалами справи, в тому числі з вказаними вище доказами, які стосуються витрат відповідача на правничу допомогу, та в письмовому вигляді виклав свою позицію з оцінкою вказаних доказів. Крім того, позивач в судовому засіданні надав усні пояснення щодо наданих представником відповідача доказів.

Таким чином, в ході розгляду справу було реалізовано право позивача ознайомитись з доказами, які надані представником відповідача, сформувати правову позицію щодо вказаних доказів та представити вказану позицію суду.

За таких обставин відмова в стягненні витрат на правничу допомогу виключно з тих підстав, що представник відповідача зазначив некоректний контактний телефон позивача під час формування поштового відправлення, суперечила б засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного судочинства і мала б ознаки надмірного формалізму, який перешкоджає самій суті права відповідача на справедливий суд.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище аргументи позивача.

Оцінюючи доводи позивача відносно того, що в акті прийомупередачі виконаних робіт та розрахунків від 11.03.2024 двічі вказане судове засідання, яке відбулось 24.10.2023, суд керується таким.

Дійсно, в акті в графі «найменування послуги» двічі вказано про участь в судовому засіданні 24.10.2023. Разом з тим в графі «строки надання послуги» в одному випадку вказане «надано 24.10.2023», в іншому «надано 31.01.2024».

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що в акті має місце технічна описка та в другому випадку мається на увазі послуга в судовому засіданні 31.01.2024.

Згідно з матеріалами справи 31.01.2024 відбулось судове засідання, в якому прийняв участь представник відповідача.

Ураховуючи пояснення представника відповідача і ту обставину, що у графі «строки надання послуги» в одному випадку вказане «надано 24.10.2023», в іншому «надано 31.01.2024», суд вважає доведеним факт наявності описки в акті прийомупередачі виконаних робіт та розрахунків. Відповідно, суд вважає доведеним, що у вказаному акті в якості однієї з наданих послуг вказана послуга участі в судовому засіданні 31.01.2024, а не 24.10.2023, як помилково зазначено в акті.

Протилежний підхід, а саме відмова у стягненні витрат на правничу допомогу за участь в судовому засіданні 31.01.2024 виключно з тих підстав, що в акті помилково зазначено іншу дату судового засідання, суперечив би засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного судочинства і мав б ознаки надмірного формалізму, який перешкоджає самій суті права відповідача на справедливий суд.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище аргументи позивача.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності підстав для стягнення з нього витрат на участь представника відповідача у судових засіданнях, виходячи з вартості повної години такої участі незалежно від фактичної тривалості судового засідання, суд керується таким.

В п. 4.2. Договору про надання правової допомоги № 17/07 від 17.07.2023 зазначено, що вартість участі в судовому засіданні на стадії розгляду справи по суті складає 2500,00 грн. В цьому ж пункті сторони погодили, що участь у судовому засіданні тарифікується погодинно.

Представник відповідача в судовому засіданні на уточнююче запитання суду пояснив, що умови Договору про надання правової допомоги № 17/07 від 17.07.2023 та інші складені у зв`язку з цим договором документи не містять положень про те, що в разі тривалості судового засідання менше однієї години участь в ньому оплачується як за повну годину. Також представник відповідача зазначив, що не може послатись на закони або підзаконні акти, якими б передбачалось, що у разі встановлення адвокатом погодинної оплати своєї роботи кожна неповна година роботи тарифікується як відповідна повна.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц розкрито зміст доктрини тлумачення умов договору contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), згідно з якою особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Ураховуючи наведене та застосовуючи доктрину contra proferentem, суд під час тлумачення умов Договору про надання правової допомоги № 17/07 від 17.07.2023 надає перевагу позиції позивача, який не є стороною вказаного договору, а не позиції представника відповідача, який склав та підписав вказаний договір.

Оскільки договір про надання правової допомоги № 17/07 від 17.07.2023 не містить положень (умов) відносно того, що кожна неповна година участі адвоката в судовому засіданні оплачується як повна година, суд погоджується з позицією позивача, що компенсація позивачем участі представника відповідача в судових засіданнях повинна оплачуватись пропорційно фактичної тривалості судових засідань, виходячи із співвідношення, згідно з яким повна одна година, тобто 60 хвилин, повинна оплачуватись у розмірі 2500,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, судове засідання 24.10.2023 тривало з 10:05 год. по 10:18 год., тобто 14 хвилин. Судове засідання 31.01.2024 тривало з 10:04 год. по 10:19 год., тобто 16 хвилин. Судове засідання 05.03.2024 тривало з 11:59 год. по 13:12 год., тобто 74 хвилини.

Всього засідання, зазначені в акті прийомупередачі виконаних робіт та розрахунків, тривали 104 хвилини.

Вартість однієї хвилини участі адвоката в судовому засіданні складає 41,67 грн. (2500,00 грн. / 60 хвилин).

Відповідно, вартість 104 хвилин участі адвоката в судових засіданнях складає 4333,68 грн.

Доводи представника відповідача відносно того, що час, витрачений на правничу допомогу, включає в себе час, необхідний для поїздки до суду, суд не приймає до уваги з огляду на таке. Дійсно, Верховним Судом сформована стала практика, згідно з якою час, необхідний адвокату для того, щоб прибути до суду, включається до часу надання професійної правничої допомоги. Судом в судовому засіданні у представника відповідача було запитано, в яких саме документах зафіксований конкретний час, який він витратив на пересування містом під час поїздок до суду. Представник відповідача зазначив на відсутності таких документів.

Оскільки всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України представник відповідача не надав суду розрахунку часу, який він витрачав на поїздки до суду, суд відхиляє його аргументи щодо необхідності врахування вказаного часу під час визначення загального часу надання правничої допомоги.

Вказаний вище розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4333,68 грн., на переконання суду, є співмірним з складністю справи, обсягом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом, ціною позову та значенням справи для сторін, тобто відповідає критеріям реальності витрат на правничу допомогу (їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє аргументи позивача щодо неспівмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу, які з нього просить стягнути відповідач.

За таких обставин суд стягує з позивача на користь відповідача понесені останньої витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4333,68 грн. У стягненні іншої частини витрат суд відмовляє з наведених вище підстав.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 270, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) понесені останньою витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4333,68 грн.

Додаткове рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Салтівський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Додаткове рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Д.А. Крівцов