КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/156/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Торгонської В.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №947/30465/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перший Київський відділ державної виконавчої служби, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

25.09.2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму боргу згідно договору позики серії НАК №748887, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., що зареєстрований в реєстрі за №19 в загальному розмірі 1 058 492,51 грн., яка складається з суми основного боргу, простроченого за договором позики станом на 08.02.2022 року, в розмірі 780 873,47 грн., інфляційних втрат за період з 09.02.2022 року по 01.07.2023 року в розмірі 239 752,04 грн., 3% річних за період з 09.02.2022 року по 22.09.2023 року в розмірі 37867,00 грн., зазначивши у виконавчому документі про нарахування 3% річних на суму основного боргу 780 873,47 грн. до моменту виконання рішення суду. Нарахування 3% річних здійснювати за наступною формулою: Сума 3% річних = С х З х Д / 365 / 100, де: С - сума основного боргу, Д - кількість днів прострочення та роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати ОСОБА_2 суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Васильків О.В.

Разом з позовом подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить вжити заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно, що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , із забороною всім суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії, в тому числі нотаріусам, державним реєстраторам, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дії, в тому числі нотаріусам, державним реєстраторам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії, вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо усього майна, належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в тому числі в Єдиному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Васильків О.В. від 27.09.2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Васильків О.В. від 23.10.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перший Київський відділ державної виконавчої служби, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про стягнення боргу за договором позики у порядку загального позовного провадження. Призначено цивільну справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Васильків О.В. від 05.03.2024 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі було задоволено. Зупинено провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перший Київський відділ державної виконавчої служби, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про стягнення боргу за договором позики до перегляду Одеським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2023 року по справі № 522/6013/23.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Васильків О.В. від 09.04.2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перший Київський відділ державної виконавчої служби, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про стягнення боргу за договором позики поновлено. Призначено цивільну справу до підготовчого судового засідання.

Крім того, постановою Одеського апеляційного суду від 29.04.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник Сільницький Ігор Володимирович, задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2023 року, з урахування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2023 року про виправлення описки, змінено, доповнено абзац другий резолютивної частини після слів та цифр «належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 » словами та цифрами «у межах суми позову 1058492 грн.». В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 31.10.2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сільницького Ігоря Володимировича залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного суду від 29.04.2014 року залишено без змін.

14.11.2024 року до Київського районного суду м. Одеси з Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи №947/30465/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перший Київський відділ державної виконавчої служби, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про стягнення боргу за договором позики.

Згідно розпорядження керівника апарату Київського районного суду м. Одеси від 14.11.2024 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 947/30465/23, провадження №2/947/674/24.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу № 947/30465/23, провадження №2/947/674/24 було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 21.11.2024 року цивільну справу №947/30465/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перший Київський відділ державної виконавчої служби, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про стягнення боргу за договором позики, прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання.

28.01.2025 року позивачем подано суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (т.2, а.с. 204-208), в якій ОСОБА_1 просить суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь суму боргу згідно договору позики серії НАК № 748887, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., що зареєстрований в Реєстрі за № 19, в загальному розмірі 1 395 493.42 грн., яка станом на 28.01.2025 р., складається з:

суми боргу згідно договору позики 532 671.63 грн., еквівалентної 12698.41 доларів США;

відсотків за користування грошовими коштами за період з 12.01.2015 р. по 08.02.2022 р. в розмірі 425 751.21 грн.;

інфляційних втрат за період з 09.02.2022 р. по 28.01.2025 р. в розмірі 367 502.47 грн.,

3 % річних за період з 09.02.2022 р. по 28.01.2025 р. в розмірі 69 568.11 грн., зазначивши у виконавчому документі про нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду. Нарахування 3% річних здійснювати за наступною формулою: Сума 3% річних = С х 3 х Д / 365 / 100, де: С - сума основного боргу, Д- кількість днів прострочення та роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , суми основного боргу, нарахування 3 % річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що 12 січня 2015 року ОСОБА_4 «Позикодавець», з однієї сторони, та ОСОБА_2 «Позичальник», з другої сторони, уклали договір позики серії НАК № 748887, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., який зареєстрований в Реєстрі за № 19.

Відповідно до п.1 даного договору позики Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 200 000 гри. (двісті тисяч) гривень 00 коп.; що становило еквівалент 12 698.41 (дванадцяти тисячам шістсот дев`яносто восьми) доларам США 41 центу за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору.

Позичальник зобов`язалася повернути Позикодавцеві суму грошових коштів, що є еквівалентом 12698.41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою Позикодавця, що відповідає умовам п.4 Договору позики.

Невиконання боргових зобов`язань з боку ОСОБА_2 , вимусило ОСОБА_1 звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

22.11.2023 року представник відповідача адвокат Сільницький І.В. подав суду відзив на позов (т.1, а.с. 90-95), в якому позов не визнав повністю, вказував на відсутність вільного волевиявлення, внутрішньої волі на укладання договору позики зі сторони ОСОБА_2 . Посилався на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.09.2023 року по справі 947/14376/22, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 355552,94 грн. Представник відповідача стверджує, що ніяких домовленостей щодо договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було, а грошові кошти ОСОБА_2 насправді не передавались. Укладання договору відбулось внаслідок введення ОСОБА_2 в оману позивачем. Представник відповідача також вказує, що вимога про повернення боргу відповідачу не надходила, а тому строк виконання за договором не наступив, наголошує на неправомірності нарахування інфляційних втрат, оскільки сума позики визначена в еквіваленті іноземної валюти.

23.11.2023 року позивачем надіслано суду відповідь на відзив (т.1, а.с. 128-141), в якій вказувала на безпідставність та недоведеність заперечень відповідача, зокрема, на презумпцію правомірності правочину, встановлену у ст. 204 ЦК, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2023 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, на належне повідомлення Позичальника про необхідність повернення позики.

Ухвалою від 28.01.2025 року судом було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача адвоката Боври Д.Ю. про призначення почеркознавчої експертизи.

12 лютого 2025 року ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Бовра Д.Ю. звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2025 року, залишеною без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 21.05.2025 року, зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бовра Д.Ю. до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, повернуто заявнику. ОСОБА_2 роз`яснено її право на звернення до суду з даним позовом на загальних підставах.

В судовому засіданні 01.07.2025 року позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

В судовому засіданні 01.07.2025 року представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Бовра Денис Юрійович заперечував проти задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 12.01.2015 між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., та зареєстрований в Реєстрі за № 19 (т.1, а.с. 21).

Відповідно до п. 1 договору позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 200 000,00 грн, що є еквівалентом 12 698,41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору. Позичальник зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що є еквівалентом 12 698,41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою позикодавця.

Пунктом 2 договору погоджено, що сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Сторонами в п. 5 договору врегульовано, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, на банківський рахунок позикодавця, який буде зазначений в листі-вимозі до позичальника або готівкою в м. Одесі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про повернення коштів.

Відповідно до пунктів 6 та 7 договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором, а у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штрафні санкції, в тому числі суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Суд зазначає, що договір позики містить всі необхідні істотні умови притаманні договору позики, підписаний сторонами та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Фроловою Р.В.

Договір набрав чинності і є укладеним з моменту його підписання та передання грошей. Підписи сторін під цим договором свідчать, що грошові кошти в сумі визначеній в п.1 цього Договору Позикодавцем передані, а Позичальником прийняті в повному обсязі, що підтверджується в п. 16 Договору.

Сторонами домовлено, що у випадку невиконання Позичальником зобов`язання за даним договором, даний договір може бути поданий Позикодавцем до стягнення. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку.

Сторони не погодили кінцевий термін виконання Договору.

У такому випадку, враховуючи положення частини другої статті 530 ЦК України, Позичальник повинна була виконати зобов`язання за договором у семиденний строк від дня пред`явлення ОСОБА_1 вимоги до неї.

В п.10 Договору сторонами визначено, що у разі виконання зобов`язання шляхом зарахування суми позики на банківський рахунок Позикодавця, вказаний в п.6 даного договору, Позикодавець зобов`язаний повернути Позичальнику примірник даного договору після зарахування суми позики за зазначений рахунок в повному обсязі. На примірнику даного договору Позикодавець повинен проставити відмітку про повне виконання зобов`язань Позичальником за даним договором із зазначенням про неможливість повернення примірника даного договору.

В п. 11 Договору сторонами підтверджено, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску та на вигідних для Сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховуванням фактів, які мають істотне значення, Сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі.

16 червня 2017 року ОСОБА_4 уклала шлюб з громадянином Італійської Республіки ОСОБА_5 , про що складено відповідний актовий запис № 1262 та взяла подвійне прізвище ОСОБА_6 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Позикодавець ОСОБА_1 , на виконання умов договору, надіслала позичальнику ОСОБА_2 лист-вимогу від 01 лютого 2022 року (т.1, а.с. 22-23), в якому зазначила відомості про свій банківський рахунок. У листі Позикодавець просила повернути ОСОБА_7 грошові кошти в еквіваленті 12 698.41 (дванадцять тисяч шістсот дев`яносто вісім) доларів США 41 цент (його еквівалент) з урахуванням інших умов договору та відсотків за користування грошовими коштами у семиденний строк від дня пред`явлення листа- вимоги згідно Договору позики серії, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., а у разі не виконання умов даного Договору попереджено, що Позикодавець звернеться до нотаріуса для вчинення виконавчого напису нотаріуса для стягнення боргу у безспірному порядку.

Судом також встановлено, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною було видано виконавчий напис № 608 від 16 червня 2022 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 355 552,94 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року, залишеним без змін Постановою Одеського апеляційного суду від 22.02.2024 року,задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 608 від 16 червня 2022 року, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 355 552,94 грн.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, що врегульовано ч.1 ст.526 ЦК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК України).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Обов`язок позичальника повернути позику врегульований ст.1049 ЦК України.

Так, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги.

Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст.1050 ЦК України, згідно якої у разу якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Строк (термін) виконання зобов`язання врегульований ст.530 ЦК України, відповідно до якої у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що боргові зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку із чим утворився борг, який за розрахунками позивача складається з наступного.

08.02.2022 р., з урахуванням надіслання вимоги про повернення грошових коштів, Позичальниця повинна була повернути Позикодавцю суму позики в розмірі 355 071.67 гри., що було еквівалентом 12 698.41 (дванадцяти тисячам шістсот дев`яносто восьми) доларам США 41 центу за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України та відсотки за користування грошовими коштами за період з 12.01.2015 р. по 08.02.2022 р. в розмірі 425 751.21 грн., що склало загальну суму боргу в розмірі 780 822.88 грн.

В п.9 Договору зазначено, що у випадку повернення суми позики, визначеної в п.1 даного Договору, з урахуванням відсотків, нарахованих за користування грошовими коштами, Позичальником готівкою, Позикодавець має право видати Позичальнику розписку про одержання позики в повному обсязі або частково.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми; підставами для застосування до правовідносин ст. 536 є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Таким чином, позивачка стверджує, що станом на 09.02.2022 р. утворилася заборгованість в розмірі 780 873.47 грн., яка складалася з 355 071.67 грн., що було еквівалентом 12 698.41 (дванадцяти тисячам шістсот дев`яносто восьми) доларам США 41 центу за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України та відсотків за користування грошовими коштами за період з 12.01.2015 р. по 08.02.2022 р. в розмірі 425 751.21 грн., нарахованими ОСОБА_1 в порядку ст. 536 ЦК та ч. 1 ст. 1048 ЦК.

В заяві про збільшення розміру позовних вимог від 28.01.2025 року позивачем визначено суму основного боргу за договором позики у розмірі 532671,63 грн. як еквівалент 12 698.41 доларів США 41 центу за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України на день подання заяви, а також заявлено до стягнення відсотки за користування грошовими коштами за період з 12.01.2015 року по 08.02.2022 року в загальній сумі 425751,21 грн.

Судом було перевірено розрахунок та встановлено, що позивачем було помилково здійснено розрахунок відсотків за користування грошовими коштами за період з 12.01.2015 року по 08.02.2022 року у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, хоча ч. 1 ст. 1048 ЦК передбачає розмір таких відсотків на рівні облікової, а не подвійної облікової ставки НБУ.

Підсумовуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 532671,63 грн. як еквіваленту 12 698.41 доларів США 41 центу за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України на день подання заяви про збільшення розміру позовних вимог підлягають задоволенню, а вимоги про стягнення відсотків за користування грошовими коштами за період з 12.01.2015 року по 08.02.2022 року частковому задоволенню у сумі (425751,21:2) 212875,61 грн.

Усні посилання у судовому засіданні представника відповідача про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки п. 9 договору позики передбачено повернення суми позики, визначеної у п. 1 даного договору разом із відсотками, а не щомісячна сплата відсотків, що не суперечить положенням ч.1 ст. 1048 ЦК, а тому строк позовної давності не пропущено ні щодо суми основного боргу, ні щодо відсотків, нарахованих на рівні облікової ставки НБУ на цю суму.

З приводу заявлених до стягнення інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат за період 09.02.2022 року по 28.01.2025 року в сумі 367502,47 грн., суд виходить з того, що коли договір передбачає оплату в гривнях, але за курсом певної іноземної валюти, це означає, що сума зобов`язання автоматично коригується при зміні курсу валют. Втрати від знецінення гривні вже враховані в еквіваленті іноземної валюти, тому додатково стягувати інфляційні нарахування немає підстав.

Верховний Суд неодноразово підтверджував цю позицію у своїх рішеннях, наголошуючи на тому, що інфляційні втрати не застосовуються, якщо є еквівалент в іноземній валюті.

З огляду на те, що за умовами договору позики, укладеного між сторонами спору, сума позики визначається у національній валюті України - гривні із прив`язкою до курсу долара США, захист майнових інтересів позивача в аспекті ймовірного знецінення грошових коштів забезпечено можливістю стягнення курсової різниці. При цьому суд враховує висновки Верховного Суду України наведені у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19), від 30.05.2018 у справі N 750/8676/15-ц та постановах Верховного Суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16, від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц, від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц, від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 11.09.2019 у справі № 608/532/17, від 10.06.2020 у справі № 766/7004/17 та інших.

Згідно із частиною першою статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і передбачають обов`язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов`язань в іноземній валюті. Відтак коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 910/10191/17).

За статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті -гривні.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17.

Таким чином, покриття позивачеві матеріальних втрат від знецінення коштів передбачено договором за рахунок донарахування з урахуванням курсової різниці національної валюти до долара США, яке задовольняється судом, а відтак, стягнення у цьому випадку інфляційних втрат, нарахованих на суму грошового зобов`язання, вираженого в гривнях, є за своїм змістом подвійною відповідальністю за невиконання зобов`язання, що суперечить нормам чинного законодавства.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18.

З наведеного висновку Верховного Суду слідує неможливість одночасного покриття позивачеві матеріальних втрат від знецінення коштів передбачено договором за рахунок донарахування з урахуванням курсової різниці національної валюти до долара США на дату оплати та стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму грошового зобов`язання, вираженого в гривнях.

Існує усталена практика Верховного Суду про те, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16; від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц; від 23.09.2019 справі № 638/4106/16-ц; від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц. Така ж позиція врахована Верховним Судом у справі № 905/192/18.

Верховний Суд неодноразово акцентував увагу на необхідності відновлення еквівалентом іноземної валюти втрат від знецінення національної валюти внаслідок інфляції.

Тобто, у разі порушення грошового зобов`язання позивач очікує, що його втрати будуть відновлені у повному обсязі з урахуванням умов спірного договору щодо сплати суми попередньої оплати у національній валюті України, з відповідним коригуванням пропорційно зміні курсу відповідної іноземної валюти (долара США) на дату сплати.

Оскільки судом задовольняються позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 532671,63 грн. як еквіваленту 12 698.41 доларів США 41 центу за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України на день подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, тобто на 28.01.2025 року, а позивачем заявлено ще й інфляційні втрати в сумі 367502,47грн, то така складова позовних вимог є заявленою безпідставно.

Позовна вимога про стягнення 3-х відсотків річних за період з 09.02.2022 року по 28.01.2025 року у розмірі 69568,11 грн. також підлягає частковому задоволенню.

Як зазначалося вище, п. 7 договору позики передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штрафні санкції, в тому числі суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Аналогічне за змістом положення міститься й у ст. 625 ЦК.

Разом із тим, Законом № 2120-IX від 15.03.2022 Прикінцеві та перехідні положення ЦК було доповнено пунктом 18, згідно із яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» 24 лютого 2022 року на території Україні запроваджено воєнний стан, який не скасовано на момент ухвалення судом рішення у справі.

Таким чином, позивач має право на відшкодування 3-х відсотків річних лише за період з 09.02.2022 по 23.02.2022 року в сумі 700,21 грн.

Розрахунок здійснюється судом наступним чином. Період з 09.02.2022 - 23.02.2022. Кількість днів прострочки 15. Сума 567 947,28 (355071.67(еквівалент суми боргу станом на 08.02.2022р.+212875,61(відсотки за користування коштами з 12.01.2015 по 08.02.2022 на рівні облікової ставки НБУ) 3% річних від простроченої суми = 700,21 грн.

З цієї ж підстави не підлягає задоволенню й вимога про зазначення у виконавчому документі про нарахування 3% річних на суму основного боргу 780 873,47 грн. до моменту виконання рішення суду, а також роз`яснення органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати ОСОБА_2 суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, зі змісту наведеної імперативної норми вбачається, що рішення суду не може прийматись як застереження від будь-яких порушень, та не може бути умовним, а розглядати справи та приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявне неіснуючі порушення, суперечить приписам чинного законодавства України. Захист прав, свобод та інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, вимоги позивача відносно зазначення у виконавчому документі про нарахування 3% річних на суму основного боргу 780 873,47 грн. до моменту виконання рішення суду, а також роз`яснення органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати ОСОБА_2 суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Судом відхиляються заперечення відповідача щодо відсутності вільного волевиявлення, внутрішньої волі на укладання договору позики зі сторони ОСОБА_2 , на відсутність домовленостей щодо договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на безгрошовість договору позики, на введення ОСОБА_2 в оману позивачем, оскільки таким посиланням вже була надана оцінка судом під час розгляду цивільної справи № 522/6013/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 14 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2024 року та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено (т.2, а.с. 20-23, 150-164).

Обставини, встановлені судами під час розгляду справи № 522/6013/23 мають для суду преюдиційне значення та не потребують доказування в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК.

Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перший Київський відділ державної виконавчої служби, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) суму боргу згідно договору позики серії НАК №748887, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., що зареєстрований в Реєстрі за №19, в загальному розмірі 746246 (сімсот сорок шість тисяч двісті сорок шість) грн. 82 коп., яка станом на 28.01.2025 року складається з:

суми боргу згідно договору позики 532671,63 грн., еквівалентної 12698,41 доларів США;

відсотків за користування грошовими коштами за період з 12.01.2015 року по 08.02.2022 року в розмірі 212875,61грн.;

трьох відсотків річних за період з 09.02.2022 року по 23.02.2022 року в розмірі 700,21 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 5594,94 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення суду складено 09 липня 2025 року.

Суддя В. С. Петренко