КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/9693/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/11204/24

09 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кафідової О.В.

суддів: Оніщука М.І.

Шебуєвої В.А.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Овчаренка Ігоря Сергійовича, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року, ухвалене під головування судді Войтенко Т.В., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

09 вересня 2024 року ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» звернулося до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 29459,62 грн., яка складається: суми боргу за спожиті житлово-комунальні послуги - 27111,78 грн., 1462,44 грн. інфляційного збільшення боргу, 3% річних - 885,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що відповідачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Позивач ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» є експлуатуючою компанією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка, як власник квартири та споживач житлово-комунальних послуг, зобов`язана брати участь у витратах по утриманню квартири та прибудинкової території, своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримання комунальних послуг.

Порушення відповідачкою своїх обов`язків щодо своєчасної оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг за період часу з 01.08.2023 по 01.09.2024, які позивач надавав відповідачу, обумовило виникнення у останньої заборгованості в загальному розмірі 27111,78 грн., яка складається з 14270,61 грн. квартплати та 12841,17 грн. за опалення.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» 14 270,61 гривень за послуги утримання будинку та 12841,17 грн. за послуги опалення, а разом стягнуто 27 111,78 грн.

В решті позовних вимог позивачу- відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Овчаренко І.С. 25 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню, та не застосував закон, який підлягав застосуванню. Так, при вирішенні справи суд першої інстанції послався на положення частини 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV відповідно до яких утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) є окремою послугою, відмінною від послуги з управління будинком. Натомість, вказаний закон втратив чинність на підставі Закону №2189-VIII від 09.11.2017, і з 1 травня 2019 року відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України «Про житловокомунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII. На відміну від Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV Закон України «Про житловокомунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII визначає забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарнотехнічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем, утримання ліфтів тощо не як окремий вид житлово-комунальної послуги, а як складову житлової послуги з управління багатоквартирним будинком, яка надається визначеним відповідно до законодавства управителем (ст.ст. 5 та 15 Закону від 09.11.2017 № 2189- VIII). Суд першої інстанції не застосував при вирішенні спору положень ст.ст. 10, 13, 15 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189- VIII, які регламентують порядок укладання договорів про надання житлової послуги з управління багатоквартирним будинком, комунальної послуги з опалення та визначення вартості таких послуг, ст.ст. 1, 5, 9, 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», які регламентують порядок управління спільною власністю у багатоквартиирному будинку, та ст. 3 ЦК України, що визначає загальні засади цивільного законодавства.

Крім того, зазначає, що позивач не брав на себе, у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», зобов`язання надавати житловокомунальні послуги відповідачу та не надавав їх відповідачу відповідно до вимог вказаних законів.

Вказує, що у відповідача не виникло зобов`язання оплачувати позивачу житлово-комунальні послуги в цілому та за застосованими позивачем відносно відповідача тарифами зокрема, позивач вчинив відносно відповідача дії, які порушують його права щодо управління спільною власністю у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 , неправомірно обмежив конкуренцію (намагання позивача стати управителем багатоквартирного будинку та надавачем послуг з опалення з використанням індивідуальної будинкової котельні всупереч визначеному Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» порядку), перешкоджав відповідачу у користуванні його квартирою для примушення укладання договору, який суперечить вимогам законодавства (обмеження протягом періоду, за який позивач просить суд стягнути оплату за житлово-комунальні послуги, доступу відповідача до належної йому квартири), що є порушенням положень частин другої, третьої та п`ятої статті 13 ЦК України та підставою для відмови судом відповідно до ст. 16 ЦК України у захисті цивільних прав та інтересів позивача.

Зазначає, що у поданому до суду першої інстанції відзиві, відповідач навів розрахунок витрат на надання йому правничої допомоги. До поданих відповідачем до суду першої інстанції відзиву, заперечень та клопотання-пояснення від 16.11.2024 було додано докази витрат на таку правничу допомогу, а саме копії договору про надання правничої допомоги №34 від 29.08.2024, актів №44 від 06.10.2024 на суму 7000 грн. (за підготовку відзиву), №47 від 19.10.2024 на суму 3000 грн. (за підготовку заперечень) та №53 від 16.11.2024 на суму 2800 грн. (участь адвоката в судовому засіданні 21.10.2024). Таким чином, загальний розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу у даній справі в суді першої інстанції складав 12800 грн., та просив вказані витрати стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом».

10 квітня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній вказував наступне.

Між ТОВ «Інвест-Будсістем» та ТОВ «ЖБК «Управдом» було укладено договір на утримання та технічне експлуатаційне обслуговування житлових будинків та інженерних мереж № 12/01/2022-10C/0-8 від 03.10.2022. Згідно з умовами цього договору за Актом передачі житлового будинку для утримання та експлуатаційного обслуговування від 03.10.2022 ТОВ «Інвест-Будсістем» передало позивачу в управління та експлуатаційне обслуговування житловий будинок №8.3 (за ГП) за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, станом на теперішній час, позивач на законних підставах забезпечує утримання та експлуатаційне обслуговування житлового, нежитлового фондів, прибудинкової території з усіма внутрішньобудинковими мережами багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у даному випадку позивач не посилався, що він здійснює управління багатоквартирним будинком, а здійснює його утримання, а відтак доводи відповідача є в цій частині необґрунтованими.

Крім того, зазначає, що доводи відповідача щодо комунальної послуги з постачання теплової енергії є необґрунтованими, оскільки постачання теплової енергії здійснюється без договірних відносин за фактом користування послугами.

Вказує, що ніхто жодним чином не обмежував та не перешкоджав відповідачу у доступі до квартири, і таке її посилання не підтверджено жодними доказами і ґрунтується виключно на припущеннях.

Звертає увагу на те, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору, така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, і у постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17.

Власники квартири у багатоквартирному будинку повинні усвідомлювати, що набуття права власності на квартиру покладає на них обов`язок утримувати своє майно та оплачувати відповідну отриману послугу.

Крім того, зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу є звичайною складовою процесу і тісно пов`язані з розглядом справи. Незалежно від результату, позивач мав право скористатися послугами адвоката для належного захисту своїх прав. Це відповідає вимогам ст.59 Конституції України, яка гарантує право на правову допомогу. Навіть якщо оплата послуг відбудеться після отримання компенсації судових витрат, сам факт надання послуг відбувся, що підтверджувався актом виконаних робіт, що і було правильно встановлено судом першої інстанції.

Щодо вимоги відповідача про стягнення з позивача понесених витрат у суді першої інстанції вважає, що є необґрунтованими та неспівмірними зі складністю справи.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що в вересні 2024 року позивач ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» звернулося до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 29 459,62 грн., яка складається: суми боргу за спожиті житлово-комунальні послуги - 27 111,78 грн., 1 462,44 грн. інфляційного збільшення боргу, 3% річних - 885,40 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Позивач ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» є експлуатуючою компанією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка, як власник квартири та споживач житлово-комунальних послуг, зобов`язана брати участь у витратах по утриманню квартири та прибудинкової території, своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримання комунальних послуг.

Порушення відповідачкою своїх обов`язків щодо своєчасної оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг за період часу з 01.08.2023 по 01.09.2024, які позивач надавав відповідачу, обумовило виникнення у останньої заборгованості в загальному розмірі 27 111,78 грн., яка складається з 14 270,61 грн. квартплати та 12 841,17 грн. за опалення.

Звертаючись до суду з даної позовної заявою, позивач стверджував, що відповідачка з часу набуття права власності на квартиру не здійснювала жодної плати за житлово-комунальні послуги, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Згідно довідки ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» про наявність/відсутність заборгованості по сплаті за надані житлово-комунальні послуги власник ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 31 серпня 2024 року має заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 27 111 грн. 78 коп.

Розгляд справи здійснено судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Задовольняючи частково позов ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що відповідачка не сплатила квартирну плату та плату за надані послуги, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість, така заборгованість підлягає стягненню судовим рішенням: з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» необхідно стягнути 14270,61 гривень за послуги утримання будинку та 12841,17 грн. за послуги опалення, а разом стягнути 27 111,78 грн.

На дану суму заборгованості позивач нарахував 3 % річних та інфляційні втрати відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Втім, здійснюючи нарахування плат як міри відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, позивач здійснив невірний їх розрахунок (а.с.31), адже нараховував 3 % річних та інфляційне збільшення боргу не поетапно (в міру того як розмір заборгованості збільшувався), а відразу на усю суму заборгованості 27 111,78 грн., виходячи з усього періоду заборгованості серпень 2023 - липень 2024 року, тоді як за серпень 2023 заборгованість становила 10 96,70 грн. та лише в серпні 2024 досягла розміру 27 111,78 грн.

Відтак, позивач не довів правильність своїх розрахунків, які було спростовано представником відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» є юридичною особою та діє на підставі Статуту.

03 жовтня 2022 року між ТОВ «Інвест-Будсістем» та ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» було складено акт приймання-передачі житлового будинку для утримання та експлуатаційного обслуговування.

03 жовтня 2022 року між ТОВ «Інвест-Будсістем» та ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» було укладено договір №12/01/2022 - ЮС/0-8 на утримання та технічне експлуатаційне обслуговування житлових будинків та інженерних мереж.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 з серпня 2023 року.

Як убачається з матеріалів справи, 03 жовтня 2022 року забудовник Товариство з обмеженою відповідальності «Інвест-Будсістем» передало житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 для утримання та експлуатаційного обслуговування позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом».

ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» є виконавцем послуг з утримання та технічного експлуатаційного обслуговування житлового будинку та інженерних мереж за адресою: АДРЕСА_1 , а також постачальником послуг теплової енергії.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 7 лютого 2013 р. №156, враховуючи рішення Ліцензійної комісії, Товариству з обмеженою відповідальності «Житлово-будівельна компанія «Управдом» видано ліцензії на право провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії та на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії.

З 7 серпня 2023 р. відповідачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с.7).

7 листопада 2024 р., тобто вже під час розгляду даної справи судом, відповідачка ОСОБА_1 отримала від позивача ключі від квартири (а.с.184).

Починаючи з серпня 2023р. відповідач надавав послуги з обслуговування будинку та постачання теплової енергії, щомісячно формував для ОСОБА_1 квитанції на оплату послуг (а.с.206-217), однак такі оплачені не були, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, як встановлено судом та підтверджується наявними у справі доказами, відповідач ОСОБА_1 з 01 серпня 2023 року по 01 вересня 2024 року не вносила плату за отримані послуги житлово-комунальних послуг, в результаті чого утворилась заборгованість станом в розмірі 29 459 грн. 62 коп., яка складається з суми боргу за спожиті житлово-комунальні послуги - 27 111 грн. 78 коп., збитків з інфляції - 1 462 грн. 44 коп., 3% річних - 885 грн. 40 коп. на підтвердження чого надано розрахунки сум заборгованості.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції відносно того, що розмір заборгованості відповідача за отримані, проте не сплачені житлово комунальні послуги підтверджено належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню, та не застосував закон, який підлягав застосуванню. Так, при вирішенні справи суд першої інстанції послався на положення частини 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV, натомість, вказаний закон втратив чинність на підставі Закону №2189-VIII від 09.11.2017, і з 1 травня 2019 року відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки суд правильно визначився з законом, який підлягав застосуванню, а зазначення норм закону в іншій редакції в мотивувальній частині рішення не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у відповідача не виникло зобов`язання оплачувати позивачу житлово-комунальні послуги в цілому та за застосованими позивачем відносно відповідача тарифами зокрема, позивач вчинив відносно відповідача дії, які порушують його права щодо управління спільною власністю у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 , неправомірно обмежив конкуренцію (намагання позивача стати управителем багатоквартирного будинку та надавачем послуг з опалення з використанням індивідуальної будинкової котельні всупереч визначеному Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» порядку), перешкоджав відповідачу у користуванні його квартирою для примушення укладання договору, який суперечить вимогам законодавства (обмеження протягом періоду, за який позивач просить суд стягнути оплату за житлово-комунальні послуги, доступу відповідача до належної йому квартири), що є порушенням положень частин другої, третьої та п`ятої статті 13 ЦК України та підставою для відмови судом відповідно до ст. 16 ЦК України у захисті цивільних прав та інтересів позивача, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов?язує.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов?язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власники квартир зобов?язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов?язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку. Зобов?язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, становлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час

Індивідуальний споживач зобов?язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до

укладення відповідного договору.

Згідно з п. 10 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов?язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Кожний співвласник несе зобов?язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонту технічного перепланування спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно його частки співвласника.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб?єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).

Власники квартири у багатоквартирному будинку повинні усвідомлювати, що набуття права власності на квартиру покладає на них обов?язок утримувати своє майно та оплачувати відповідну отриману послугу.

Доводи апеляційної скарги про те, що у поданому до суду першої інстанції відзиві, відповідач навів розрахунок витрат на надання йому правничої допомоги. До поданих відповідачем до суду першої інстанції відзиву, заперечень та клопотання-пояснення від 16.11.2024 було додано докази витрат на таку правничу допомогу, а саме копії договору про надання правничої допомоги №34 від 29.08.2024, актів №44 від 06.10.2024 на суму 7000 грн. (за підготовку відзиву), №47 від 19.10.2024 на суму 3000 грн. (за підготовку заперечень) та №53 від 16.11.2024 на суму 2800 грн. (участь адвоката в судовому засіданні 21.10.2024). Таким чином, загальний розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу у даній справі в суді першої інстанції складав 12800 грн., та просив вказані витрати стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом», суд апеляційної інстанції відхиляє враховуючи наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції пересвідчився, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідає критерію реальності таких витрат. Також суд врахував розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони та прийшов до правильного висновку, що витрати у розмірі 2 000 грн. є розумним та справедливим розміром витрат, адже позовна заява є стандартною та не потребувала значного часу для підготовки та подання.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій немає.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 255, 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Овчаренка Ігоря Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий Судді: