Справа № 490/3255/25
н/п 2/490/2668/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , Міністерство оборони України, про стягнення збитків та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2025 року до Центрального районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення збитків та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.09.2024 року у м. Миколаєві на просп. Героїв України, біля будинку 9Р сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Nissan Patrol» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та транспортного засобу «КРАЗ 250» д.н.з. НОМЕР_3 (військовий номерний знак НОМЕР_4 ) під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. ОСОБА_2 на момент ДТП проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та користувався службовим автомобілем «КРАЗ 250» д.н.з. НОМЕР_3 (військовий номерний знак НОМЕР_4 ).

29.10.2024 року постановою Центрального районного суду міста Миколаєва по справі №490/8461/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Моторне (транспортне) страхове бюро України перерахувало позивачу в якості виплати страхового відшкодування грошові кошти у розмірі 160000,00 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди, зазначеним у акті №3 прийому-передачі виконаних робіт від 18.03.2025 року, і страховою виплатою, складає 168200,00 грн.

Крім того, ОСОБА_2 завдав позивачу моральну шкоди, яку останній оцінює в розмірі по 50000,00 грн, оскільки саме з його вини сталася дорожньо-транспортна пригода.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.04.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

30.04.2025 року матеріали справи передано судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 02.05.2025 року вищезазначену позовну заяву було залишено без руху.

06.05.2025 року представниця ОСОБА_1 - адвокат Ішбулатова С.Р. надала до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 07.05.2025 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 07.05.2025 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

16.06.2025 року представниця Військової частини НОМЕР_1 Митко М.М. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, зважаючи на те, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб (міститься у додатках позовної заяви), то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. А отже, оскільки ОСОБА_2 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та за ним закріплено майно - автомобіль КРАЗ 205/100 в.н. НОМЕР_5 , то у нього виникає законне право користування вказаним транспортним засобом і саме він повинен нести всю повноту відповідальності.

Вказала, що згідно Постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2024 року по справі № 490/8461/24 ОСОБА_2 , визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Тобто з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач повинен був звертатись саме до ОСОБА_2 , а не до військової частини НОМЕР_1 . Зазначила, що як вбачається з документів, наданих представником позивача, а саме зі Звіту №201-24-1 про незалежну оцінку майна з визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власникові автомобіля Nisan Patrol реєстраційний номер НОМЕР_2 , проведення оцінки розпочато 30.09.2024 року та завершено 14.10.2024 року. Військова частина НОМЕР_1 не була запрошена для участі в проведенні оцінки майна. Згідно рахунку-фактури від 25.02.2025 року, виданого ФОП ОСОБА_3 загальна сума необхідна для виконання ним ремонтних робіт автомобіля Nisan Patrol реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 328200,00 грн. Згідно акта від 18.03.2024 року №3 прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) сума виконаних робіт по ремонту автомобіля Nisan Patrol реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 328200,00 грн.

Таким чином, чітко вбачається, що в період 25.02.2025 року по 18.03.2025 року ФОП ОСОБА_3 проводив роботи по ремонту автомобіля Nisan Patrol реєстраційний номер НОМЕР_2 . Досудова вимога, яку представник позивача направила до Міністерства оборони України, адресовану військовій частини НОМЕР_1 , датована 14.03.2025 року, надійшла до військової частини НОМЕР_1 лише 25.03.2025р. Лише разом з вказаною досудовою вимогою до військової частини НОМЕР_1 надійшло і запрошення на огляд, тобто тоді, коли роботи з ремонту автомобіля вже були виконані.

Таким чином, на думку представниці відповідача, в діях позивача вбачається зловживання процесуальним правами, а саме явне не бажання позивача огляду відповідачем пошкодженого транспортного засобу, та приховування його фактичних пошкоджень, що ставить під сумнів і результати експертної оцінки та дійсні обсяги виконаних робіт з ремонту автомобіля Nisan Patrol реєстраційний номер НОМЕР_2 ФОП ОСОБА_3 , а як наслідок і розміру вартості фактичних витрат на ремонт автомобіля. Враховуючи, що станом на 18.03.2025 року автомобіль вже було відремонтовано, то і була відсутня доцільність огляду вже відремонтованого автомобіля представниками військової частини НОМЕР_1 . На підставі викладено підлягає сумніву і достовірність оцінки автомобіля експертом, оскільки позивач вчинив всі дії для того, щоб відповідач не зміг оглянути пошкоджений автомобіль та замовити свою експертну оцінку. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу представниця відповідача зазначила, що оскільки захисником не було вказана вартість конкретних послуг, то і відрахувати вартість із загальної суми та встановити реальну вартість виконаних робіт не представляєтеся можливим.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

18.09.2024 року у місті Миколаєві на проспекті Героїв України, біля будинку 9Р сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Nissan Patrol» державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та транспортного засобу «КРАЗ-250» державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. ОСОБА_2 на момент ДТП проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та користувався службовим автомобілем «КРАЗ-250» державний номерний знак НОМЕР_3 .

29.10.2024 року постановою Центрального районного суду міста Миколаєва по справі №490/8461/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 850,00 грн, що підтверджується копією вищезазначеної постанови, яка наявна в матеріалах справи.

Зі змісту листа від 15.03.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що відповідно до Порядку відомчої реєстрації та ведення обліку транспортних засобів ЗСУ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2009 року №1032, облік зареєстрованих транспортних засобів ведеться шляхом накопичення, узагальнення та зберігання інформації про такі транспортні засоби у базі даних уніфікованої електронно-облікової системи ЗСУ. Відповідно до наявної інформації, згідно уніфікованої електронно-облікової системи Збройних Сил України, транспортний засіб "КРАЗ-250" з державним номерним знаком НОМЕР_3 зареєстровано за військовою частиною НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Зі змісту листа від 19.03.2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що відповідно до наявної інформації з УЕОС ЗТЗ ЗСУ, військовий автомобіль «КРАЗ-250» військовий номерний знак НОМЕР_5 , перебуває на обліку у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , зареєстрований у відділі військової інспекції безпеки дорожнього руху Південного ТУ ВСП від 11.01.2023 року, виданий технічний талон серії ПД №048043.

З вищенаведеного вбачається, що транспортний засіб марки «КРАЗ 250» державний номерний знак НОМЕР_3 (військовий номерний знак НОМЕР_4 ), яким здійснював керування військовослужбовець Військової частини № НОМЕР_1 ОСОБА_2 , перебуває на обліку у військовій частині НОМЕР_1 .

19.09.2024 року позивач звернувся із заявою та повідомленням до МТСБУ про ДТП та відшкодування збитків у межах граничного розміру страхової виплати.

Відповідно до виписки по банківському рахунку у грудні 2024 року на рахунок позивача зараховано 160000,00 грн страхової виплати від МТСБУ по вказаному вище ДТП.

30.09.2024 року позивач звернувся до ФОП ОСОБА_4 для проведення незалежного експертного дослідження. 30.09.2024 року згідно квитанції №TS207924, яка наявна в матеріалах справи, позивачем було перераховано грошові кошти на реквізити ФОП ОСОБА_4 , всього у розмірі 7000,00 грн.

Відповідно до звіту №201-24-1 від 14.10.2024 року вартість матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власнику автомобіля «Nissan Patrol» д.н.з. НОМЕР_6 на дату ДТП 18.09.2024 року становить 294600,88 грн. Ринкова вартість автомобіля на 18.09.2024 року дорівнювала 1334712,75 грн.

Після повного огляду автомобіля 25.02.2025 року ФОП ОСОБА_3 позивачу виставлено рахунок-фактуру №CФ-5 на оплату пошкоджень після ДТП на суму всього 328200,00 грн.

18.03.2025 року позивач, згідно вказаного рахунка здійснив повну оплату у розмірі 328200,00 грн за ремонт автомобіля після ДТП, що підтверджується квитанцією, яка наявна в матеріалах справи.

18.03.2025 року між позивачем та СТО (ФОП ОСОБА_3 ) підписано акт №3 прийому-передачі виконаних робіт, згідно якого проведено відповідні роботи по відновленню автомобіля на суму всього 328200,00 грн.

14.03.2025 року позивачем Міністерству оборони України та Військовій частині НОМЕР_1 направлено досудову вимогу, в якій запропоновано у добровільному порядку здійснити оплату різниці між страховою виплатою (160000,00 грн) та фактичною вартістю відновлювальних робіт (328200,00 грн) транспортного засобу «Nissan Patrol» державний номерний знак НОМЕР_7 після ДТП у розмірі 168200,00 грн на банківський рахунок позивача. Строк на надання відповіді на дану пропозицію встановлено до 21.04.2025 року.

Також 14.03.2025 року до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 та до ОСОБА_2 і направлені запрошення на огляд автомобіля, а саме «з метою повного, неупередженого та всебічного огляду транспортного засобу. Просили скористатись своїм правом на огляд автомобіля у строк до 14.04.2025 року включно. Проте Відповідач на вказану вимогу та на запрошення ніяк не відповів, правом на огляд автомобіля не скористався.

Як вбачається з листів командира військової частини НОМЕР_1 від 02.04.2025 року за №1180 та від 26.03.2025 року за №1100, ОСОБА_2 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 та 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"визначається, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Тобто, у розумінні ч. 1 ст. 1172 ЦК України, якщо службовий транспортний засіб потрапить у ДТП з вини водія, внаслідок чого буде ушкоджене майно чи здоров`я інших осіб, то відповідальність за шкоду завдану водієм під час виконання ним трудових обов`язків нестиме роботодавець.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13 підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі N 373/1773/18-ц (провадження №61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі №501/2298/16-ц (провадження №61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі №534/872/16-ц (провадженнях 61-11969св18).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Суд зазначає, що правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначено Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України".

Визначення поняття "Військове майно" наведено в статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", згідно якої військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку, а також акції, частки у статутному капіталі юридичних осіб (далі - корпоративні права) тощо.

Згідно статті 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України, Служби безпеки України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України або в структурі Служби безпеки України воно набуває статусу військового майна. Закріплене військове майно використовується лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, транспортний засіб - автомобіль «КРАЗ 250» державний номерний знак НОМЕР_3 є військовим майном та закріплений на праві оперативного управління за Військовою частиною НОМЕР_1 .

При цьому, винуватець дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та експлуатував автомобіль «КРАЗ 250» державний номерний знак НОМЕР_3 , який закріплений за Військовою частиною НОМЕР_1 , а тому відшкодування завданої шкоди в даному випадку має бути покладено саме на Військову частину НОМЕР_1 .

Відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності підстав зазначених в частинах третій - п`ятій статті 1187 ЦК України, які виключають відповідальність військової частини НОМЕР_1 чи встановлюють обов`язок спільного відшкодування шкоди у певних частках (з урахуванням обставин, що мають істотне значення) Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, грошових коштів у розмірі 175200,00 грн, які складаються з різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 168200,00 грн та витрат на залучення експерта у розмірі 7000,00 грн.

При цьому, хоча представницею відповідача і вказано про сумнів у достовірності оцінки автомобіля експертом, але натомість не надано доказів на спростування такого та не заявлялося клопотань про призначення судом відповідної експертизи, а тому такі заперечення представниці відповідача судом до уваги не приймаються.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно з частиною третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №761/14285/16-ц, участь у ДТП, пошкодження власного майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до душевних страждань, а тому посилання заявника у касаційній скарзі на те, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди є безпідставними.

З наведеної правової позиції слідує, що сам факт пошкодження майна позивача внаслідок ДТП (належного йому автомобіля) вже є достатньою підставою для висновку про заподіяння йому моральної шкоди, позаяк пошкодження такого власного майна, на думку Верховного Суду, є обставиною, що безумовно свідчить про наявність негативного впливу на моральний стан позивача та спричинення душевних страждань.

Відповідно до п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідні обставини встановлюються судом на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Крім того, виходячи з вищенаведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить на праві оперативного управління Військовій частині НОМЕР_1 , відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13. підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №373/1773/18-ц (провадження №61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі №501/2298/16-ц (провадження №61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі №534/872/16-ц (провадженнях 61-11969св18).

В обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в позові позивач зазначає, що оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн, оскільки внаслідок ДТП йому було завдано істотних моральних страждань. Зокрема, він не мав можливості користуватися автомобілем впродовж тривалого часу, що суттєво вплинуло на якість його життя та негативно вплинуло на психоемоційний стан. Також зазначив, що з моменту ДТП по сьогоднішній день ані Військова частина НОМЕР_1 , ані ОСОБА_2 не вийшли на контакт з ним, не вибачились за пошкоджений автомобіль, не намагались вести перемови щодо відшкодування шкоди. Він вважав, що оскільки військовослужбовець винний у ДТП, та Військова частина НОМЕР_1 , як розпорядник транспортного засобу, на якому скоєнно ДТП, то вони мають бути прикладом для усіх, щоб улагодити питання по відшкодуванню, проте з їх боку була лише бездіяльність. Через вказане ОСОБА_1 переживає додаткових душевних страждань.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування такої шкоди, оскільки вони є обґрунтованими, однак визначаючи розмір моральної шкоди судом враховано моральний стан позивача, який в результаті пошкодження власного майна внаслідок ДТП отримав нервовий стрес, що призвело до душевних страждань, керуючись принципом справедливості, виваженості, розумності, суд приходить до висновку, що внаслідок неправомірних дій водія ОСОБА_2 , який на момент ДТП проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та користувався автомобілем «КРАЗ 250» д.н.з. НОМЕР_3 , який є військовим майном та закріплений на праві оперативного управління за Військовою частиною НОМЕР_1 , позивач дійсно зазнав моральних страждань, в якості компенсації якої, суд з урахуванням всіх обставин справи вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 5000,00 грн. Суд вважає, що компенсація моральної шкоди у вищенаведеному розмірі відповідатиме принципу розумності і справедливості, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Судом встановлено, що на підтвердження витрат на правову допомогу, позивачем надано договір №1-25/0312 про надання правничої допомоги від 12.03.2025 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Ішбулатовою С.Р., акт приймання-передачі виконаних послуг №2-25/0312 від 30.04.2025 року до договору №1-25/0312 про надання правничої допомоги від 12.03.2025 року, звіт про виконані роботи №3-25/0312 від 30.04.2025 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Ішбулатової С.Р. серії МК №001168, квитанцію №0.0..1 від 12.03.2025 на суму 30000,00 грн.

Згідно частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрата (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру (Постанова від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Так, позивачем ставилось питання про стягнення з відповідача на його користь суми понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн.

При цьому, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу, складено позовну заяву та зібрано необхідні документи, суд вважає, що розмір гонорару в 30000,00 грн не є обґрунтованим та завищеним.

Суд зазначає та наголошує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 30.09.2020р. по справі №201/14495/16-ц суд вправі самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правову допомогу.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення суми стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу до 15000,00 грн, оскільки суд вважає, що вона буде об`єктивно відповідати вимогам співмірності, а тому вимога позивача підлягає частковому задоволенню, а вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Розподіляючи судові витрати, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, та вважає необхідним стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача судовий збір сплата якого підтверджується: квитанцією №9377-1444-2994-7753 від 29.04.2025 року та платіжною інструкцією №0.0..1 від 05.05.2025 року, пропорційно сумі задоволених позовних вимог у розмірі 3768,00 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_3 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_10 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ), Міністерство оборони України (, адреса: 03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил, буд. 6), про стягнення збитків та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, грошові кошти у розмірі 175200 (сто сімдесят п`ять тисяч двісті) гривень 00 копійок, які складаються з різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 168200,00 грн та витрат на залучення експерта у розмірі 7000,00 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині позову, відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 18768 (вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень 00 копійок, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн та судового збору у розмірі 3768,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін