ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/679/24 Номер провадження 22-ц/814/2226/25Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л.І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Корольова Іллі Миколайовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 березня 2025 року (час ухвалення судового рішення та дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У лютому 2024 року АТ «ОТП Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №_CARD від 25.10.2018 у розмірі 100 144,33 грн, з яких 50 000 грн - заборгованість по тілу кредиту, 50 144,33 грн - заборгованість по відсотках.

Заявлені вимоги мотивовані невиконанням відповідачем умов кредитного договору.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 07 березня 2025 року позов ТОВ «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» заборгованість за кредитним договором №_CARD від 25.10.2018 у розмірі 85 180,12 грн та 1 701,20 грн витрат на правову допомогу, а всього 86 881,32 грн.

Компенсовано ТОВ «Брайт Інвестмент» () за рахунок держави 2 575,62 судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог, або зменшити розмір відсотків за кредитним зобов`язанням з 50 144.33 коп. до 10 тисяч грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову є помилковими, оскільки наявні сумніви в належному оформленні переходу права вимоги по заявлених позивачем вимогам та належності позивача за даними вимогами.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутнє належне підтвердження отримання кредитних коштів, детальний розрахунок тіла боргу та відсотків. З цього незрозумілим залишається яким чином позивач визначав суму заборгованості, зокрема за відсотками. В долученому до позовної заяви кредитному договорі від 25.10.2018 заначено загальний розмір кредиту 13 793 гри тому йому є не зрозумілим, яким чином виникла сума заборгованості в 50000 грн.

Вказує, що враховуючи те, що в долученому позивачем до позовної заяви кредитному договорі № 8 кінцевий строк погашення боргу становить 25.10.2020, що свідчить про пропуск строку позовної давності за вимогами позивача.

Відзначає, що зазначена в позовній заяві сума відсотків за кредитним договором, окрім того, що не доведена належними доказами, також є непропорційна сумі заявленого боргу. Сума боргу згідно позовної заяви складає 50 000 грн а сума відсотків 50 144,33 грн.

Звертає увагу, що має ряд захворювань які потребують хірургічне втручання а також скрутне матеріальне становище, не працює а тому просить зменшити суму відсотків до 10 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Брайт Інвестмент», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У підтвердження заперечень проти апеляційної скарги вказує, що з тексту апеляційної скарги вбачається, що підставами для перегляду рішення першої інстанції фактично є незгода з оскаржуваним рішенням. Жодних доводів на спростування оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі заперечує наявність у позивача права вимоги та відсутності в матеріалах справи доказів переходу вказаних прав, що є необгрунтованим, оскільки товариством при подачі позову надано всі необхідні документи, а сама незгода з договором факторингу не є підставою для відмови у позові.

Звертає увагу що відповідач користувався кредитними коштами, при цьому сплачував частково заборгованість, підтверджуючи цим погодження зі всіма умовами договору.

Зазначає, що строк подачі позовної заяви не пропущено, оскільки його було продовжено у зв`язку з встановленням на території України карантину а в подальшому продовжено у зв`язку з введенням військового стану.

Вказує, що в суді апеляційної інстанції очікують понести витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000грн.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 повторно вказав зазначене у апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 25.10.2018 між ПАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № (а.с.13)

Відповідно до п. 1.1. договору банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на умовах придбання товару за 13 493 грн, зі сплатою комісії у розмірі 300 грн та сплати послуг за надання виписок у розмірі 0 грн. Загальний розмір кредиту складає 13 793 грн. Строк кредитування до 25 жовтня 2020 року.

Відповідач отримав в кредитні кошти в розмірі 13 793 грн на купівлю побутової техніки.

Зазначені обставини підтверджуються: копією розписки про отримання кредитної картки за підписом відповідача, якою він підтвердив, що отримав картку № НОМЕР_1 з терміном дії 06/21, а також підтвердив, що ознайомився з правилами користування карткою та діючими тарифами АТ «ОТП БАНК».

У зв`язку з несвоєчасним внесенням відповідачем коштів на погашення заборгованості за споживчим кредитом у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка визначена банком за станом на 14.03.2023 у розмірі 100 144,33 грн і складається з: заборгованості за тілом кредиту 50 000 грн; заборгованості за відсотками 50144,33 грн.

24.03.2023 між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «Брайт Інвестмент» укладено договір факторингу №24/03/23, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою A.B., зареєстрований в реєстрі за №265. Відповідно до умов даного договору Позивач прийняв право грошової вимоги і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між Банком та боржниками в розмірі Портфеля Заборгованості, зазначених у Реєстрі Боржників (додаток №1 до Договору). (а.с.6-10)

Відповідно до витягу з додатку №1 до договору факторингу договір факторингу №24/03/23 від 24.03.2023 року, ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №_CARD від 25.10.2018 в сумі 100 144,33 грн, з яких: 50 000 грн загальна сума боргу по тілу кредиту; 50 144,33 грн - загальна сума боргу по відсотках.(а.с.11)

18.01.2024 позивачем направлено вимогу про погашення кредитної заборгованості за кредитним договором по карті протягом 30-ти календарних днів з моменту отримання вимоги. Відповідача було повідомлено про те, що сума боргу за Кредитним договором перед новим кредитором - ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» є обґрунтованою та документально підтвердженою і станом на 05.01.2024 складає 100 144,33 грн - вказана сума заборгованості включає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 50 000грн, заборгованість за відсотками у розмірі 50 144,33грн.(а.с.58)

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності отримання кредитних коштів відповідачем та зазначав, що строк дії кредитного договору закінчився 25.10.2021, докази пролонгації кредитного договору у матеріалах справи відсутні, із наданого позивачем звіту-рахунку за період з 25.10.2018 по 24.03.2023 року, який є випискою по рахунку, не вбачається користування відповідачем кредитними коштами після закінчення строку кредитування.

Звертав увагу, що із розрахунку заборгованості, наданого банком, відповідачу нараховані кошти після спливу строку кредитного договору, тобто після 25.10.2021 до 14.03.2023, а тому заборгованість за процентами слід зменшити до 35 180,12 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 634, 638 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«109.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

110.Приписи частин другої та третьої статті6і статті627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

111.Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

112.У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

113.Устатті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

114.Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

115.Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

116.Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

117.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

118.Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

119.Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

120.Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу.

121.Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

122.Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи малина увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

123.Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

124.Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012 (на неврахування якої судом апеляційної інстанції посилається АТ «МР Банк») суд здійснив відповідне тлумачення умов кредитного договору.

125.Зокрема, суд установив, що кредитним договором були передбачені проценти за неправомірне користування кредитом - це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються. У випадку порушення позичальником установленого пунктом 2.2 договору строку погашення отриманого кредиту позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 36 % річних, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з пунктами 3.3, 3.4 цього договору (пункти 42, 43 вказаної вище постанови).

126.Здійснивши тлумачення умов кредитного договору, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України(пункт 50 вказаної вище постанови).

127.Тобто у справі № 5017/1987/2012 сторони чітко та недвозначно визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за «користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір. Установивши зазначене, суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення таких процентів.

128.Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачиться проти того, хто їх написав).»

Отже, з огляду на наведені висновки суд має дослідити зміст кредитного договору, здійснити його тлумачення і встановити правову природу процентів, що нараховані позивачем.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що пунктом 2.1 кредитного договору/заяви-анкети _CARD від 25.10.2018 передбачено, що розмір процентної ставки становить 5 % в місяць; розмір процентної ставки впродовж пільгового періоду становить 0,01 % річних. Згідно з паспортом споживчого кредиту, строк кредитування становить 36 місяців, тобто до 25.10.2021.

Таким чином, строк дії кредитного договору закінчився 25.10.2021, докази пролонгації кредитного договору у матеріалах справи відсутні, із наданого позивачем звіту-рахунку за період з 25.10.2018 по 24.03.2023, який є випискою по рахунку, не вбачається користування відповідачем кредитними коштами після закінчення строку кредитування.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого банком, відповідачу після спливу строку кредитного договору, тобто після 25.10.2021, нараховувалися відсотки до 14.03.2023 (а.с.15-36).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками викладеними у рішенні місцевого суду стосовно безпідставності нарахування процентів за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору.

Доводи відповідача про необгрунтованість заявленого позивачем розміру тіла кредиту 50 000 грн, з урахування суми видачі кредиту у розмірі 13 793 грн, спростовуються матеріалами справи, зокрема кредитним договором, який має змішаний характер відповідачу видані кошти на придбання товару у сумі 13 793 грн і одночасно відкрита кредитна лінія з видачею кредитної картки, а також випискою по рахунку, з якої убачається, що відповідач користувався коштами у межах кредитного ліміту, проте повністю використану суму коштів не повернув.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України і дав правильну оцінку встановленим фактичним обставинам та поданим у справу доказам.

Проаналізувавши питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Корольова Іллі Миколайовича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02 липня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов