Справа № 207/6592/24
Провадження 2/127/1812/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Борисюк І.Е., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

До Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.06.2013 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір згідно заяви № 001-03770-050613, відповідно до якого відповідачу було видано кредит в розмірі 10 000, 00 гривень. 02.06.2020 ПАТ «Дельта Банк» передало (відступило) ТОВ «Профіт Файненс» відповідно до договору про відступлення прав вимог № 2253/К належні йому права вимоги до боржників, зокрема до та ОСОБА_1 за кредитним договором № 001-03770-050613. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, заборгованість не погасив. Станом на дату звернення до суду із цим позовом заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 12 325, 79 гривень, з яких: 7 363, 56 гривень основна сума заборгованості; 3 358, 77 гривень заборгованість за нарахованими процентами по кредиту; 1 047, 00 гривень заборгованість по комісіях; 556, 46 гривень 3 % річних.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором № 001-03770-050613 від 05.06.2013 в сумі 12 325, 79 гривень та судових витрат.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.02.2025 матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.04.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.

З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 04.04.2025 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, направлене відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулось до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». (а.с. 50-51) Водночас, 15.04.2025 до електронного кабінету адвоката відповідача було доставлено вищевказані документи. (а.с. 48-49)

У строк, визначений судом ухвалою від 04.04.2025, від адвоката відповідача надійшов відзив на позов. Так адвокат відповідача просив суд застосувати позовну давність до спірних правовідносин і, відповідно, залишити позов без задоволення.

Вищевказаний відзив було одержано позивачем 16.04.2025 о 23 год. 48 хв., що підтверджується відповідною квитанцією про доставку документів до електронного кабінету. (а.с. 57)

Приймаючи до уваги час надходження до електронного кабінету позивача відзиву, останній вважається врученим позивачу 17.04.2024.

Таким чином, у строк, визначений судом ухвалою від 04.04.2025, від позивача надійшла відповідь на відзив із викладеними у ній поясненнями, міркуваннями і аргументами щодо наведених адвокатом відповідача у відзиві заперечень і мотивами їх відхилення. Зокрема, представник позивача зазначив про переривання позовної давності у зв`язку із сплатою відповідачем 17.10.2024 в рахунок погашення боргу за кредитним договором № 001-03770-050613 від 05.06.2013 коштів в сумі 190, 00 гривень.

У строк, визначений судом ухвалою від 04.04.2025, від адвоката відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив із викладенням у них пояснень, міркувань і аргументів щодо наведених позивачем у відповіді на відзив доводів щодо переривання позовної давності та мотиви їх відхилення.

Вищевказані заперечення було одержано позивачем 24.04.2025, що підтверджується відповідною квитанцією про доставку документів до електронного кабінету. (а.с. 73зв.)

12.05.2025 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, які ухвалою суду від 07.07.2025 були залишені без розгляду.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

05.06.2013 ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Дельта Банк» із заявою № 001-03770-050613, запропонувавши банку укласти із ним договір про надання кредиту на власні потреби на умовах визначених в цій Пропозиції та відповідно до Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затверджених рішенням Ради Директорів Банку від 20.03.2013 протокол № 14 і Тарифів банку, які є невід`ємною частиною цієї Пропозиції. (а.с. 6)

Вищевказана пропозиція укласти кредитний договір (оферта) містила істотні умови договору і виражала намір ОСОБА_1 вважати себе зобов`язаним у разі її прийняття.

05.06.2013 ПАТ «Дельта Банк» акцептував вищевказану оферту.

Так, 05.06.2013 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 001-03770-050613, у відповідності до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит в розмірі 10 000, 00 гривень строком на 36 місяців, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов цього договору.

Додатком № 1 до вищевказаного договору (заяви) сторони узгодили графік платежів. (а.с.7)

Так, у відповідності до п. 3.1. договору і додатку № 1 до нього відповідач зобов`язався сплачувати щомісячно не пізніше 5 (п`ятого) числа кожного місяця платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості в сумі 672, 00 гривень.

Відповідач підтвердив, що до підписання ним вищевказаної Пропозиції він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України.

Із позовної заяви вбачається, що заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на дату звернення до суду із цим позовом становить 12 325, 79 гривень, з яких: 7 363, 56 гривень основна сума заборгованості; 3 358, 77 гривень заборгованість за нарахованими процентами по кредиту; 1 047, 00 гривень заборгованість по комісіях; 556, 46 гривень 3 % річних.

02.06.2020 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Профіт Файненс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 2253/К, у відповідності до якого ПАТ «Дельта Банк» передало (відступило) ТОВ «Профіт Файненс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № 001-03770-050613. (а.с. 17-19)

Так, згідно із п. 2 вищевказаного договору про відступлення прав вимоги за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами.

З витягу із додатку № 1 до вищевказаного договору про відступлення прав вимоги вбачається відступлення ПАТ «Дельта Банк» ТОВ «Профіт Файненс» права вимоги до боржника за кредитним договором № 001-03770-050613 ОСОБА_1 (а.с. 16-17)

26.05.2020 і 27.05.2020 на виконання умов вищевказаного договору про відступлення прав вимоги на підставі протоколу за результатами відкритих торгів (аукціону) від 05.05.2020 сплатило в повному обсязі ціну договору, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. (а.с. 18-19)

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаному кредитному договору ні законом, ні договором.

Суду не надано доказів повідомлення відповідача про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Доказів того, що вищевказаний договір про відступлення прав вимоги визнаний недійсним, суду не надано.

Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, в день укладення договору про відступлення прав вимоги № 2253/К -02.06.2020, зважаючи на повну сплату ціни договору до його укладення, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «Профіт Файненс» стало новим кредитором відповідача за кредитним договором № 001-03770-050613 від 05.06.2013.

Позивач вважає, що відповідачем порушено умови вищевказаного кредитного договору, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 і ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. 1 - ч. 3 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Суд дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору № 001-03770-050613 від 05.06.2013, його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 10561 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами і комісією та проценти за невиконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України).

Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача.

Позивачем не надано суду розрахунок заборгованості, крім нарахування 3 % річних, наведеного у позовній заяві. Водночас, як вбачається із змісту позовної заяви та доданих до неї документів, сума заборгованості по тілу кредиту, відсотках за користування ним та комісії ґрунтується на визначеній первісним кредитором сумі заборгованості, вказаній у додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги № 2253/К від 02.06.2020.

Як вбачається із вищевказаних документів, заборгованість за кредитним договором № 001-03770-050613 від 05.06.2013 становить 12 325, 79 гривень, з яких: 7 363, 56 гривень основна сума заборгованості станом на 02.06.2020; 3 358, 77 гривень заборгованість за нарахованими процентами по кредиту станом на 02.06.2020; 1 047, 00 гривень заборгованість по комісії станом на 02.06.2020; 556, 46 гривень 3 % річних за період з 02.06.2020 до 23.02.2022. (а.с. 3зв., 16)

З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунку заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, суд прийшов до наступного висновку.

Так, з виписки по рахунку відповідача вбачається зарахування на його рахунок, повідомлений ним у заяві про надання/перерахування кредитних коштів від 05.06.2013, 10 000, 00 гривень 06.06.2013. (а.с. 8, 12)

Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.

Крім того, відповідачем та/або його адвокатом не оспорювався факт отримання кредиту за вищевказаним кредитним договором.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 10 000, 00 гривень за кредитним договором № 001-03770-050613 від 05.06.2013.

За умовами кредитного договору № 001-03770-050613 від 05.06.2013 відповідач зобов`язався повернути кредит частинами, шляхом сплати не пізніше 5 (п`ятого) числа кожного місяця протягом строку кредитування до 05.06.2016 щомісячних платежів у сумі 672, 00 гривень (п. 3.1. договору і додаток № 1 до нього).

В ході розгляду справи судом встановлено неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості.

Стороною відповідача наявність кредитної заборгованості, як і її розмір, визначений позивачем до стягнення, не заперечувалась і не була спростована.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність поза розумним сумнівом порушених прав кредитора за вищевказаним договором.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

Водночас, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Адвокатом відповідача в ході розгляду справи зроблено заяву про застосування позовної давності.

Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд прийшов до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із даним позовом 02.12.2024 (одержано судом 12.12.2024).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Як вже зазначав суд, умовами кредитного договору № 001-03770-050613 від 05.06.2013 чітко визначено строки і порядок здійснення щомісячних платежів в сумі 672, 00 гривень не пізніше 5 (п`ятого) числа кожного місяця протягом строку кредитування до 05.06.2016 (п. 3.1. договору і додаток № 1 до нього).

Відтак початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його сплати. Таким чином, саме з 06.07.2013 почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами про стягнення вищевказаних платежів за період з 05.06.2013 до 05.07.2013, і за аналогією наступних з 06.08.2013, з 06.09.2013 … з 06.06.2016. А до 05.06.2016 відповідач був зобов`язаний здійснити останній щомісячний платіж на виконання умов кредитного договору.

Таким чином, аналізуючи умови вищевказаного кредитного договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом та комісії, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Доказів того, коли саме відповідачем було здійснено часткове погашення заборгованості, як те виснується з наявних у справі доказів, суду не надано і позивачем не повідомлено.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Водночас, у відповіді на відзив позивач заявив про переривання позовної давності, на підтвердження чого надав платіжну інструкцію від 17.10.2024. (а.с. 67)

Як вбачається із відзиву, відповідач не заперечує факт укладення ним із ПАТ «Дельта Банк» кредитного договору, заборгованість за яким є предметом спору і розмір якої ним також не оспорюється, однак заперечує факт сплати ним в рахунок погашення заборгованості за цим договором 190, 00 гривень, на підтвердження чого позивачем 22.04.2025 надано вищевказану платіжну інструкцію.

Адвокат відповідача, як те вбачається із заперечень на відповідь на відзив, не визнає вищевказану обставину, яка на думку позивача свідчить про переривання перебігу позовної давності шляхом повернення частини боргу, наголошуючи на тому, що відповідач не сплачував вищевказаних коштів.

Сплата відповідачем вищевказаних 190, 00 гривень викликає у суду сумніви, враховуючи наступне.

Перерахування вищевказаних коштів здійснено через ТОВ «ФК «Контрактовий дім», яке є установою, що надає, зокрема, фінансові платіжні послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунку. Доказів того, що саме відповідач здійснив переказ вищевказаних коштів на рахунок позивача, матеріали справи не містять. Зазначення ж прізвища та ініціалів відповідача в графі «призначення платежу» жодним чином не свідчить про сплату даних коштів саме відповідачем, зважаючи, зокрема, на заперечення даного факту самим відповідачем.

Позивачем не надано суду доказів повідомлення відповідача про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 001-03770-050613 від 05.06.2013 протягом 100 днів з дня набрання чинності договором про відступлення прав вимоги № 2253/К від 02.06.2020 на виконання п. 3 його умов, що вказує на відсутність підстав вважати, що відповідач був обізнаний про реквізити, на які він може здійснити погашення заборгованості за кредитним договором.

Також із пред`явлених вимог до стягнення вбачається, що станом день звернення позивача до суду 02.12.2024 заборгованість за кредитним договором становила 11 769, 33 гривень. При цьому, дана заборгованість, як встановлено судом, була визначена первісним кредитором станом на 02.06.2020 (на дату відступлення прав вимоги). Пред`являючи 02.12.2024 даний позов, позивач не повідомляв про сплату 17.10.2024 відповідачем 190, 00 гривень, дані кошти не були враховані при визначенні пред`явленої до стягнення заборгованості. Вищевказана платіжна інструкція була надана позивачем лише після заяви адвоката відповідача про застосування позовної давності.

Крім того, за змістом ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

На вищевказане звернув увагу Верховний Суд в постанові від 03.04.2019 по справі № 756/9094/15-ц.

Отже, суду не надано належних, допустимих й достоваріних доказів, в розмінні положень ст.ст. 77-79 ЦПК України, про переривання перебігу позовної давності.

Також, судом не встановлено виникнення обставин, встановлених ч. 1 ст. 263 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Враховуючи наведене, суд не погоджується із доводами позивача, викладеними у відповіді на відзив щодо строків позовної давності.

Позивачем не заявлялось клопотання про поновлення пропущених строків позовної давності і наявність поважності причин пропуску цих строків судом не встановлена.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Судом прийнято до уваги, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, встановивши, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, порушено відповідачем, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про застосування позовної давності за заявою адвоката відповідача, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 001-03770-050613 від 05.06.2013.

Щодо вимог про стягнення із відповідача на користь позивача 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 02.06.2020 до 23.02.2022, то суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до ст. 625 ЦК України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Водночас, при зверненні до суду з позовом про стягнення 3 % річних слід розмежовувати випадки, зокрема коли: 1) є судове рішення про стягнення з боржника основної заборгованості або 2) судове рішення про відмову у стягненні основної заборгованості у зв`язку з пропуском позовної давності чи відсутність такого рішення за фактичного пропуску позовної давності.

Тлумачення ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 267, ст. 625 ЦК України свідчить, що:

1)натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

2)конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3)кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Вбачається, що для трансформації цивільного зобов`язання в натуральне необхідна воля боржника, який заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності. В протилежному випадку вимога позивача має бути задоволена судом (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Тлумачення ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 267, ст. 625 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

- натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

- задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

- законодавець в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

- очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

- приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Наявність або відсутність у зобов`язання ознаки натурального прямо впливає на можливість чи неможливість стягнення сум за ст. 625 ЦК України у межах трирічної позовної давності до моменту пред`явлення позову.

Отже, якщо кредитор уже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України, у тому числі, за останні три роки до моменту пред`явлення позову.

У даній же справі позовна давність щодо стягнення боргу за кредитним договором спливла, у звязку із чим позивач не отримав судового захисту порушеного права, тому правовідносини між сторонами трансформувалися у натуральне зобов`язання.

Отже, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову до відповідача в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних слід відмовити за безпідставністю.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 06.03.2019 по справі № 757/44680/15-ц, від 05.08.2022 по справі № 757/63074/19-ц, від 22.01.2025 по справі № 602/140/23.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі від 04.04.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, дослідивши письмові пояснення викладені учасниками справи в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.

Суд прийшов до висновку, що в даному випадку, за встановлених судом обставин, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором № 001-03770-050613 від 05.06.2013 в сумі 11 769, 33 гривень і 3 % річних за період з 02.06.2020 до 23.02.2022 в сумі 556, 46 гривень.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 3 028, 00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 02.04.2015. (а.с. 38)

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір в сумі 3 028, 00 гривень слід залишити за позивачем.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Адвокатом відповідача хоча й було вказано у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат понесення відповідачем судових витрат в сумі 6 000, 00 гривень, однак доказів таких витрат суду протягом провадження не надано.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати, зокрема, на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Склад та розмір витрат, пов`язаних, зокрема, з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

До ухвалення рішення у справі відповідачем та/або його адвокатом не повідомлено суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідачем та/або його адвокатом не було зроблено заяву про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Водночас, щодо понесених позивачем інших судових витрат, то у позовній заяві вказано про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, а тому представник позивача просив суд вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог, посилаючись на ч. 8 ст. 141 ЦПК України. При цьому, слід врахувати, що вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така позиція узгоджується із правовим висновком здійсненим Великою Палатою Верховного Суду 19.02.2020 у постанові по справі № 755/9215/15-ц.

Згідно із ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення.

До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат, крім витрат позивача на професійну правничу допомогу; про причини неможливості надання таких доказів. Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення відповідачу терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених інших судових витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Водночас, суд вважає за необхідне встановити позивачу п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи те, що дана справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно вирішення питання про судові витрати здійснюватиметься в порядку письмового провадження.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, ч. 1 ст. 1, п. 3 і п. 6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 12, 15, 16, 204, 207, 256-268, 509, 510, 512-519, 525, 526, 527, 530, 549, 551, 610-612, 625-629, 633, 634, 638, 639, 1046, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 10561, 1077-1082 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 246, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 001-03770-050613 від 05.06.2013 в сумі 11 769, 33 гривень і 3 % річних за період з 02.06.2020 до 23.02.2022 в сумі 556, 46 гривень - відмовити.

Судовий збір в сумі 3 028, 00 гривень залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс».

Товариству з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (до 14.07.2025) надати суду докази щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява залишається без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс»: ; місцезнаходження: м. Львів, вул. Богдана Хмельницького, буд. 212, офіс 413.

Рішення суду складено 07.07.2025.

Суддя