Справа № 211/7372/24
Провадження № 2/211/513/25
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

08 липня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представників відповідача Гунченко О.М. та Таборовець Н.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради. та просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/ 2 частки квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на фактичне прийняття спадщини після смерті колишнього чоловіка та відмову нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва. В обґрунтування вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким вона у період з 01.12.1989 по 22.05.2000 перебували в зареєстрованому шлюбі. Спірна квартиру була приватизована ними в період шлюбу та незважаючи на його розірвання, вони з ОСОБА_3 продовжували спільне проживання та ведення господарства. Після смерті ОСОБА_3 вона звернулась із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, однак отримала відмову з посиланням на положення ЦК УРСР 1963 року. Оскільки вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на 1 / 2 частку квартири, змушена звернутися до суду з даним позовом. Спадкоємців після смерті ОСОБА_3 не має, спадкова справа заведена за її заявою, вона протягом 24 років продовжує безперервно, відкрито та добросовісно користуватися часткою нерухомого майна, належною за життя ОСОБА_3 , тому на підставі ст. 344 ЦК України просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 16 грудня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22 січня 2025. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник, кожна окремо, позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві.

Надалі представник позивача ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про закінчення розгляд справи за її та позивача відсутності, на вимогах наполягає.

У судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечували проти задоволення позову у зв`язку з його безпідставністю.

Представник відповідача Виконкому Довгинцівської районної у місті ради Таборовець Н.В. звернулася до суду з відзивом на позов, в обґрунтування якого зазначено, що виконком заперечує в повному обсязі щодо вимог позивача ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю на 1 /2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто її власник. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Позивач завжди знала, хто є власником іншої частини квартири АДРЕСА_1 , про що свідчать відомості, зазначені у позовній заяві та надані позивачем документи, а за набувальною давністю право власності може бути набуто на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано неправильний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли, а отже заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що є родичкою позивачки. ОСОБА_1 користується всією квартирою АДРЕСА_1 , живе сама, робила ремонт у квартирі, ніхто на 1/ 2 частку квартири не претендує.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що з 1995 року знає позивачку . Знає її померлого чоловіка. ОСОБА_6 постійно мешкає у квартирі та користується всією квартирою.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 11 листопада 1994 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 22 травня 2000 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак 03 червня 2024 року отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Соболєвою Л.А. оскільки заявниця не входить до кола с спадкоємців за законом за ЦК УРСР 1963 року, а ЦК України застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 449/570/19 (провадження № 61-3711св21) зазначено, що «згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Положення інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів набуття права власності, тобто це є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми права про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України».

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Суд також ураховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), відповідно до якої набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Безтитульне володіння це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Окрім того, враховуючи положення частини першої та третьої статті 1277 ЦК України слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Смерть ОСОБА_10 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті останньої, не давали ОСОБА_3 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Колегія суддів погодилася у цій справі з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Установивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, а саме, що позивач була і є обізнана про те, що 1/ 2 частки нерухомого майна по АДРЕСА_2 є спадковою масою після смерті ОСОБА_3 на яку вона не мала і не має права в порядку спадкування після його смерті за вимогами ЦК УРСР 1963 року, що суперечить принципу добросовісності володіння цим майном, оскільки добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном, суд вважає, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла би вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.

Сам по собі факт користування позивачем 1 /2 часткою квартири, як і проведення ремонтних робіт у ній, тощо, не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю, про що зазначив Верховний Суд в постанові від 24 жовтня 2022 року у справі № 161/2908/21 (провадження № 61-454св22).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи із недоведеності заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на 1 /2 частку квартири по АДРЕСА_2 за набувальною давністю, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог.

Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України позивачу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст.321, 344 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України,суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю на частину нерухомого майна повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко