Справа №567/1466/24
Провадження №2/567/49/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Василевич О.В.

секретар - Клімович О.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Божко Т.Ю.

представника відповідачки - адвоката Процика В.В.

представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Острозької

міської ради Баталової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області, про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 16.06.2008 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27.01.2022року. Від даного шлюбу у сторін народилося троє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказує, що в 2022 році у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану відповідачка з наймолодшим сином ОСОБА_5 виїхала за кордон, та неповнолітні діти - донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 залишились проживати з ним. Згодом, на час звернення з позовом до суду, донька ОСОБА_4 виявила намір також проживати з відповідачкою за кордоном, та старший син ОСОБА_3 залишився проживати з ним.

Відповідачка відмовилася забирати до себе за кордон старшого сина ОСОБА_3 , висловила небажання виховувати його, фактично відмовившись від його виховання.

Зазначає, що з березня 2022 року відповідачка, будучи матір`ю ОСОБА_3 , ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не бере участі в його утриманні та вихованні, не цікавиться його життям, навчанням, розвитком та здоров`ям.

Вказує, що відповідачка не вітає старшого сина ОСОБА_3 зі святами, не дарує подарунки, не виявляє бажання бачитися з ним, а також не допомагала позивачу матеріально утримувати дитину. За весь період її перебування за кордоном вона лише кілька разів телефонувала сину, однак під час розмов принижувала його та погрожувала.

Посилаючись на зазначені обставини, просить позбавити відповідачу ОСОБА_2 батьківських прав відносно їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Острозького районного суду від 04.09.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, відповідачці встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 07.03.2025 року, постановленою у судовому засіданні із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до норм ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Правом подати відзив на позовну заяву відповідачка не скористалась.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному об`ємі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та просять позов задовольнити.

Позивач та його представник в судовому засіданні додатково пояснили, що з 16.06.2008 року позивач перебував з відповідачкою у шлюбі, який було розірвано згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27.01.2022 року. Від даного шлюбу у них народилося троє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після розірвання шлюбу між колишнім подружжям не було спору щодо визначення місця проживання дітей.

Вказали, що в 2022 році, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, відповідачка з сином ОСОБА_5 виїхала за кордон, а неповнолітні діти: донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_3 залишились проживати з батьком. В подальшому донька ОСОБА_4 висловила бажання також проживати з матір`ю за кордоном та на даний час проживає разом з матір`ю, а син ОСОБА_3 залишився проживати з батьком. Зазначили, що місце проживання дітей з одним з батьків визначалось за їх (дітей) особистим бажанням, та ні позивач, ні відповідачка цьому не суперечили. Пояснили, що з березня 2022 року відповідачка, будучи матір`ю ОСОБА_3 , ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до останнього, не бере участі в його утриманні та вихованні, не цікавиться його життям, навчанням, розвитком та здоров`ям. Вказали, що між старшим сином та відповідачкою протягом тривалого часу склались неприязні відносини та між ними постійно виникали конфлікти. Востаннє старший син спілкувався з матір`ю півроку тому, при цьому будь-яких перешкод для відповідачки у їх спілкуванні позивач не чинить. Зазначили, що син бажає проживати з батьком. Позивач вважає, що виїхавши за кордон, відповідачка свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні старшої дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України та є підставою для позбавлення її батьківських прав. Зв`язок між відповідачкою та сином втрачений та відповідачка не робить жодних дій для його відновлення. Вказали, що згідно виконавчого листа, виданого 26.05.2022 року Острозьким районним судом Рівненської області з відповідачки стягуються аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частки від її заробітку. Однак відповідачка аліменти не сплачувала та станом на 30.04.2025 року заборгованість зі сплати аліментів становила 158574,71 грн. Вважають, що позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її старшого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає інтересам дитини.

Представник відповідачки адвокат Процик В.В. в судовому засіданні позов не визнав та заперечив проти позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Вважає, що доводи позивача, викладені у позовній заяві не підтверджені належними та допустимими доказами. Пояснив, що починаючи з 2022 року, у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, відповідачка проживає в Данії в м.Копенгаген, де отримала тимчасовий притулок та отримує соціальну допомогу як біженка, куди вона виїхала спочатку з меншим сином ОСОБА_5 , а з вересня 2024 року з нею проживає також і донька ОСОБА_4 . Вказує, що відповідачкою створено належні умови проживання та виховання дітей. Посилається на те, що старший син позивача та відповідачки - ОСОБА_3 самостійно висловив бажання проживати з батьком, проти чого відповідачка не заперечувала.

Вважає, що будь-яких підстав, визначених ст.164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав немає, факту злісного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків не доведено. Перебування відповідачки, в силу життєвих обставин та введенням в Україні воєнного стану, за кордоном не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

Заперечив, що відповідачка не цікавиться життям сина та вказав, що відповідачка намагалася спілкуватися з ним, однак син перестав відповідати на її дзвінки. Запевнив суд, що відповідачка бажає в подальшому брати належну участь у вихованні дитини та намагатиметься постійно спілкуватися з ним.

Вказує, що відповідачка позбавлена можливості провідувати сина, оскільки вимушена проживати в іншій країні та на даний час не має матеріальної змоги приїхати в Україну. Зазначає, що відповідачка не мала змоги сплачувати аліменти на дітей, оскільки не була працевлаштована за кордоном та не мала достатнього заробітку. При цьому вказує, що позивач також не надає матеріальної допомоги на утримання двох дітей, які проживають разом з відповідачкою.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування та не заперечила щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказала, що неповнолітній ОСОБА_3 протягом тривалого часу проживає з батьком. При вирішенні питання позбавлення матері дитини батьківських прав було опитано неповнолітнього ОСОБА_3 , який пояснив, що матір його ображала та била. Відповідачка не виявила бажання надати пояснення органу опіки та піклування. Зазначила, що питання ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обовязків розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, на якому було прийнято рішення про доцільність позбавлення її батьківських прав, про що також було надано відповідний висновок.

Відповідно до ч.1 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Відповідно до ч.2 ст.171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Частиною першою статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статі 6 Європейської Конвенції про права дитини закріплено обов`язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння судовий орган упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

Суд, відповідно до положень Європейської конвенції про права дитини, вислухав думку неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якийв судовому засіданні пояснив, що його батьки розлучені та проживають окремо. З 2022 року по даний час він проживає разом з батьком. Вказав, що самостійно виявив бажання проживати з батьком, оскільки між ними склались більш теплі стосунки. З матір`ю він бачився востаннє три роки назад. Востаннє спілкувався з матір`ю по телефону приблизно рік тому, він хотів поговорити з братом і сестрою, однак матір закінчила розмову нецензурною лексикою. Вважає, що позбавлення матері батьківських прав відповідатиме його інтересам, оскільки вона не виконує свої материнські обов`язки належним чином, не цікавиться його життям, навчанням, не вітає його зі святами та не дарує подарунки. Вказав, що ображається на матір, оскільки вона в дитинстві його била. Зазначив, що батько не чинить будь-яких перешкод для його спілкування з матір`ю.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що проживає по сусідству з родиною ОСОБА_7 . Йому достовірно відомо, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у шлюбі, в якому у них народилося троє дітей. Після розірвання шлюбу двоє дітей син ОСОБА_8 та донька ОСОБА_9 залишились проживати з батьком, а менший син ОСОБА_10 з матір`ю. Вказав, що в 2022 році, ОСОБА_2 виїхала разом з меншим сином за кордон, де проживає по даний час та в подальшому забрала до себе також доньку ОСОБА_9 . При цьому старший син ОСОБА_8 залишився проживати з батьком. Востаннє свідок бачив відповідачку ОСОБА_2 в 2022 році, з того часу вона до сина не приїжджала.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16.06.2008 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося троє неповнолітніх дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 27.01.2022 р. Згідно зазначеного рішення суду від 27.01.2022 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.14).

З повторно виданого свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.03.2022 року встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9).

Відповідно до довідки №124 від 21.08.2024 року та характеристики від 21.08.2024 року встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 навчається в 9-Б класі Острозького ліцею №1 Острозької міської ради Рівненської області. За місцем навчання характеризується позитивно. Батько приділяє належну увагу навчанню та вихованню сина (а.с.10, 13).

З витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1541/01-17-24 від 22.08.2024 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , серед інших, зареєстровані: неповнолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх батьки - позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 (а.с.15).

З акту обстеження житлово-побутових умов від 20.08.2024 року №447/01.11-24 вбачається, що позивач ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_1 , де створено належні умови для проживання та навчання дитини. Сім`я неповна, батьки розлучені. На момент обстеження ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який перебуває на його утриманні (а.с.16).

Згідно з розрахунками заборгованості зі сплати аліментів, складених Острозьким ВДВС у Рівненському районі Рівненської області від 25.11.2024 року та від 07.05.2025 року, на підставі виконавчого листа №567/120/22, виданого 26.05.2022 року з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частки її заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 20.01.2022 року і до досягнення дітьми повноліття. Станом на 25.11.2024 року заборгованість зі сплати аліментів становила 137 889,71 грн., та станом на 30.04.2025 року заборгованість становить 158 574,71 грн. (а.с.56-57, 135).

З повідомлення Острозького ВДВС у Рівненському районі Рівненської області № 28867 від 25.11.2024 року вбачається, що на підставі рішення Острозького районного суду Рівненської області №567/120/22 від 19.04.2022 з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/6 частки його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20.01.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Станом на 25.11.2024 року заборгованість зі сплати аліментів становить 65 221 грн. (а.с.58).

Згідно посвідок на проживання, виданих Данською міграційною службою, встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 та двоє малолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 мають право на тимчасове проживання в Данії (а.с.101-106).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області №5137/01-17-21 від 16.10.2024 року вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.40).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини 8, 9 ст.7 СК України).

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року №2402 зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно статті 12 цього Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7, 8 ст.7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обовязків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обовязками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що "тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), вказано, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обовязків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні у справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі "Савіни проти України" зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).

Позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя.

Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обовязків щодо виховання. Необхідно також установити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Для виявлення таких обставин суд ретельно перевірив докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та вважає що, позбавлення батьківських прав є крайньою мірою відповідальності, тому суд застосовує її тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися без результативними.

Вирішуючи спір, суд враховує, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Відповідно до ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

В судовому засіданні встановлено, що місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з батьком було встановлено за бажанням самої дитини, проти чого матір не заперечувала.

При цьому бездіяльність відповідачки при виконанні батьківських обов`язків не свідчить про наявність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно її сина, який проживає разом з батьком.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з батьком. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Натомість, в судовому засіданні з пояснень представника відповідачки встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення її батьківських прав по відношенню до дитини, намагається відновити спілкування з сином та бажає брати участь у його вихованні.

При цьому вимушене тимчасове перебування відповідачки за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у налагодженні стосунків між матір`ю та дитиною, але при цьому мати не усувається від виховання свого сина та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав, покладено на позивача.

Під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обовязками ОСОБА_2 , які б свідчили про її свідоме ухилення від утримання та виховання дитини та наявність у цьому лише її вини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст.164 СК України.

Така підстава позбавлення батьківських прав як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини характеризується лише винною поведінкою батьків та свідомим нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обовязків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

З вказаних обставин слід розуміти, що ухилення від виконання батьківських обов`язків та їх невиконання не є тотожними поняттями.

Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, з об`єктивної сторони слід розуміти такі дії чи бездіяльність особи, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків.

Отож, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Доказів злісного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, на що посилається позивач, суду не надано, також в судовому засіданні не встановлено систематичності невиконання нею своїх батьківських обов`язків та притягнення її в звязку з цим до адміністративної відповідальності.

Матеріальний стан відповідачки сам по собі не може бути пріоритетною підставою для позбавлення її батьківських прав з урахуванням обставин прояву відповідачкою ініціативи та бажання спілкуватися із дитиною, піклуватися про нього й брати участь у його вихованні та утриманні.

Доводи позивача про ненадання відповідачкою, яка перебуває за кордоном, матеріальної допомоги на утримання дитини, суд не приймає, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже сама по собі не свідчить про ухилення відповідачкою від виконання обов`язків із виховання дитини.

Суд також зауважує, що діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів.

Відповідно до ч.ч.4, 5, 6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 було предметом розгляду Острозькою міською радою Рівненської області, як органу опіки та піклування.

Вирішуючи даний спір, суд не погоджується з наданим висновком органу опіки та піклування Острозької міської ради Рівненської області щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її неповнолітнього сина. Як вбачається зі змісту даного висновку, такий висновок органу опіки і піклування не містить доведеності тривалої винної поведінки матері та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав. Даний висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та фактично суперечить інтересам дитини щодо можливості збереження сімейних зв`язків із матір`ю.

При цьому суд зазначає, що лише самого висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав та встановлення факту неналежного виконання матері свого обов`язку щодо виховання дитини, згідно із положеннями діючого в Україні сімейного законодавства, є недостатнім для позбавлення особи батьківських прав.

Та обставина, що ОСОБА_2 тимчасово перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Вирішуючи даний спір, суд враховує і те, що до відповідачки раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Позивачем не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері батьківських прав по відношенню до дитини та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Також позивач не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що відповідачка намагається налагодити стосунки з сином, а позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.

У відповідності до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України,кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача, при цьому простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Обставини справи свідчать лише про відсутність належного зв`язку між членами сім`ї, що може бути результатом відсутності належного спілкування, різних світоглядів, існування взаємних образ один на одного всередині сім`ї.

В свою чергу, поведінка відповідачки стосовно свого сина не свідчить про її неспроможність виконувати свої природні материнські обов`язки.

Проаналізувавши встановлені обставини у справі та матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позивачем та його представником не надані безспірні та достатні докази винної поведінки та свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою, які б свідчили про ухилення від виховання дитини, і як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст.164 СК України, тому позбавлення батьківських прав не буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дитини та стимулювання матері до належного виконання своїх обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки матір дитини виявляє бажання у виконанні батьківських обов`язків, у зв`язку з чим вбачається безпідставність та необґрунтованість вимог позивача про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її неповнолітнього сина.

Суду не було надано доказів того, що відповідачка жорстоко поводилася з дитиною, перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію. ОСОБА_2 не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків, до відповідачки не застосовувалися заходи впливу з боку органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування, місцевого самоврядування, вона не притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, відсутні докази проведення з нею профілактичних бесід, тощо.

Водночас, суд враховує, що в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 не в повній мірі виконувала свої батьківські обовязки з належного утримання та виховання дитини.

Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку у співвідношенні із діючим законодавством, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, з урахуванням обставин справи та ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7, 164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, для виховання якої необхідна участь матері, суд дійшов висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідачку батьківських прав, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають та вважає необхідним попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 та покласти на орган опіки та піклування в особі Острозької міської ради Рівненської області контроль за виконанням нею батьківських обовязків.

Згідно ст.141 ЦПК України у разі відмови позивачу в позові, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.19, 150, 164 СК України, ст.ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , індекс 35800) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , індекс 35800), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області (місцезнаходження: м.Острог, пр-кт Незалежності, 14 Рівненської області, індекс 35800), про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 та покласти на орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.07.2025 року.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.