Справа № 752/9683/24
Провадження №: 2/752/1269/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Митрофанової А.О.,

при секретарі судового засідання Осадчук А.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про зменшення розміру аліментів, зменшення суми заборгованості по аліментах, звільненні від сплати заборгованості зі сплати аліментів,

У С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, зменшення суми заборгованості по аліментах, звільненні від сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у сторін є спільна дитина - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року по справі №752/19390/21, з урахуванням додаткових рішень цього ж суду, з позивача на користь ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 40000 грн, щомісячно, починаючи з 05.07.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року вказане вище рішення місцевого суду було змінено та зменшено суму аліментів, яка підлягала до стягнення з ОСОБА_2 , з 40000 грн до 25000 грн.

Після пред`явлення судового рішення до примусового виконання, в межах виконавчого провадження НОМЕР_2, яке перебуває на виконанні у Голосіївського ВДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), у позивача виникла заборгованості зі сплати аліментів у загальному розмірі 550727,42 грн. Позивач не оспорює та повністю визнає свій обов`язок щодо сплати аліментів на утримання дитини, від сплати аліментів не ухиляється, однак у нього суттєво змінилися обставини його життя, що унеможливлює сплату аліментів у визначеному судом розмірі та сплату виниклої заборгованості у повному обсязі.

Зокрема, вказував, що після ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів його стан здоров`я, сімейний та майновий стани значно змінилися та погіршилися. А саме, попри наявні у ОСОБА_2 хронічні захворювання, встановлені імпланти в хребет та проведені операції, після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів стан здоров`я позивача значно погіршився, у період з червня по липень 2023 року він перебував на стаціонарному лікуванні, на яке витратив 71539 грн. У період з 03.08.2023 по 15.08.2023 він знову перебував на стаціонарному лікуванню, йому було проведено ряд операційних втручань, проходив тривалу реабілітацію, на які ніс значні витрати понад 70000 грн, а також щомісячно витрачає на медикаменти близько 4000 грн. Окрім того, через наявність у позивача захворювання діабету ІІ типу та відсутності забезпечення державою безкоштовного лікування за такої хвороби, він позбавлений можливості приймати аналоги призначених лікарем медичних засобів.

В обґрунтування погіршення свого матеріального становища ОСОБА_2 посилався на відсутність у нього будь-якого доходу, окрім пенсії по інвалідності, фактичний щомісячний розмір доходів позивача у період з 01.06.2023 по 30.04.2024 не перевищував 23610 грн. Вказаний розмір пенсії, а також стягнутий з позивача розмір аліментів взагалі не дозволяє позивачу нести витрати на придбання ліків, підтримки стану здоров`я та сплату комунальних платежів. Крім того, через трагічні події у сім`ї рідної сестри позивача, загибелі під час військових дій її чоловіка та знищення її житла у м.Ірпінь, ОСОБА_2 надав сестрі прихисток у своєму житлі, у зв`язку із чим він змушений нести більше витрат на комунальні послуги, придбання продуктів та одягу.

Тому, з огляду на погіршення стану здоров`я позивача, як платника аліментів, його фінансового та сімейного становища, а також установленого законодавством обов`язку обох батьків утримувати спільну дитину, то ОСОБА_2 уважав, що аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 8000 грн будуть необхідними і достатніми для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги про зменшення суми заборгованості по аліментам та звільнення від сплати заборгованості, ОСОБА_2 посилався на те, що наразі він не працевлаштований, не перебуває на жодній з посад, яка б давала йому додатковий дохід, щомісячно отримує пенсію у розмірі 20930 грн, що є значено меншим за суму щомісячного платежу на сплату аліментів, стягнутого судовим рішенням. Через незадовільний стан здоров`я позивач не може працевлаштуватися аби збільшити свої доходи, постійно потребує лікування. Тобто, на виконання рішення суду позивач має щомісячно сплачувати весь розмір отримуваної пенсії, при цьому у нього не залишатиметься жодних коштів для існування, придбання життєво необхідних ліків та далі буде утворюватися борг зі сплати аліментів не з його вини.

Відповідно до наданого державним виконавцем розрахунку заборгованості у ОСОБА_2 за період з липня 2021 року по квітень 2024 року склала 549815,17 грн, оскільки судовий розгляд про стягнення з нього аліментів тривав понад два роки, а тому позивач уважає відсутньою його вину у виникненні такої заборгованості. Також, відсутній факт ухилення позивачем від утримання доньки, оскільки заборгованість по аліментам у розмірі 600000 грн була нарахована одноразово після пред`явлення виконавчого листа до виконання. ОСОБА_2 не відмовлявся від утримання дитини, він постійно ніс витрати на її освіту, в тому числі в період існування судового спору про стягнення аліментів, що підтверджується платіжними інструкціями на рахунок ТОВ «Академія сучасної освіти» на загальну суму 106800 грн. Крім того, у період з 20.10.2021 до 24.12.2022 позивачем перераховувалися на картку відповідача грошові кошти на суму 178850 грн. Зважаючи на те, що вказана сума вносилась позивачем без зазначення призначення платежу, але вона фактично була сплачена у рахунок утримання неповнолітньої доньки та в період, у якому державним виконавцем була нарахована заборгованість. Тому, на переконання позивача, загальний розмір заборгованості повинен бути зменшений судом на зазначену суму, оскільки наведені вище обставини мали місце вже після ухвалення судом рішення про стягнення з ОСОБА_2 аліментів та не були предметом дослідження під час судового розгляду. При цьому, заявляючи позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, позивач просив суд врахувати значене погіршення стану його здоров`я, незначний розмір доходу та наявність бажання надалі підтримувати дитини, виходячи із наявних і реальних можливостей.

З огляду на вищевикладене позивач просив суд: 1) зменшити розмір стягнутих з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25000 грн до 8000 грн, починаючи з дати звернення до суду, тобто 05.07.2021 і до досягнення дитиною повноліття; 2) зменшити розмір заборгованості ОСОБА_2 за виконавчим провадженням НОМЕР_2 на 178850 грн; 3) звільнити ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментам за виконавчим листом №752/19390/21, виданим 10.08.2023 Голосіївським районним судом міста Києва на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року про стягнення з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 40000 грн до 25000 грн, починаючи з дати звернення до суду, тобто з 05.07.2021, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 4) виконавчий лист №752/19390/21, виданий 10.08.2023 Голосіївським районним судом міста Києва на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року у справі №752/19390/21 про стягнення аліментів повернути на адресу суду після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2024 для розгляду цивільної справи №752/9683/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Крім того, судом було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

01.07.2024 на адресу суду від відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником ОСОБА_5 , у якому останні просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з огляду на його безпідставність та необґрунтованість.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказувала на те, що позивачем не підтверджено взагалі жодним доказом його вимоги щодо зменшення розміру аліментів, зменшення суми заборгованості по аліментах, звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів. Твердження позивача не містять жодних даних про обставини, що мають значення для справи, а тому вони не можуть уважатися належними та допустимими доказами. Крім того, відповідач зазначала, що ОСОБА_2 , звернувшись до суду із позовом у цій справі фактично зловживає наданим йому процесуальним правом, адже подача даного завідомо безпідставного позову має вочевидь штучний характер та не спрямована на реальний захист прав, адже подання завідомо безпідставного позову означає, що позивач заздалегідь усвідомлював безпідставність свого позову.

19.07.2024 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому останній повністю заперечував проти поданого ОСОБА_3 відзиву на позову заяву та зазначав про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача, оскільки вона не спростувала жодних доводів позовної заяви. Наголошував, що подана ним позовна заява містить обґрунтований виклад обставин та фактів, які свідчать про ґрунтовність позову, що також підтверджені належними та допустимими доказами. А відтак, відповідач у своєму відзиві голослівно заявляла про зловживання позивачем своїми процесуальними правами та взагалі не наводила у чому саме можуть полягати такі зловживання з боку позивача.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року було задоволено клопотання представника відповідача - ОСОБА_5 про витребування доказів та витребувано від Державної податкової служби України інформацію-відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків в період з 05.07.2021 по 12.11.2024 ОСОБА_2 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року, занесеної до протоколу судового засідання, закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні.

Позивач під час судового розгляду справи, його представник - ОСОБА_1 у в судовому засіданні, яке відбулось 25.06.2025 року, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позові.

У судове засідання від 25.06.2025 представник відповідача, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи у вказану дату до суду не з`явилася, від імені представника Рички Т.С. засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке не було підписано кваліфікованим електронним підписом.

Проте, зважаючи на ті обставини, що вказане клопотання не було підписано представником відповідача кваліфікованим електронним підписом, а також до нього не було долучено доказів поважності причин неодноразових неявок представника у судове засідання, суд, з огляду на тривалість розгляду даної справи, не убачав наявними підстави для відкладення судового розгляду.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі - Голосіївський ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ), Відділ) за викликом у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Окрім того, в ході розгляду справи судом від Відділу на адресу суду надходили копія виконавчого провадження НОМЕР_2 та заяви, у яких останній просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності. Будь-яких інших клопотань або заяв по суті спору від представника третьої особи до суду не надходило.

У відповідності до вимог частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно приписів пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на викладене, суд уважав за можливе здійснювати судовий розгляд за відсутності представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Заслухавши пояснення з`явившихся учасників справи та їх представників, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року по справі №752/6581/21 (а.с.149-152, т.1).

Сторони мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 29.05.20241 Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.145, т.1).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року, з урахуванням додаткового рішення від 09 лютого 2023 року, ухваленим у цивільній справі №752/19390/21, було частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та стягнуто з останнього на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 40000 грн, починаючи з дати звернення до суду, тобто з 05.07.2021, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.153-159, 160-162, т.1).

Постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року вказане рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року змінено, зменшивши суму, яка підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 40000 грн до 25000 грн (а.с.163-169, т.1).

З наданої суду Голосіївським ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) копії матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_2 убачається, що постановою головного державного виконавця Відділу Яковенко Т.І. від 06.09.2023 було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №752/19390/21, виданого 10.08.2023 Голосіївським районним судом міста Києва на примусове виконання вказаного вище судового рішення (а.с.99, т.1).

Згідно наявного у матеріалах виконавчого провадження розрахунку заборгованості зі сплати ОСОБА_2 аліментів, станом на 24.05.2024 за період з липня 2021 року по травень 2024 року у останнього наявна заборгованість у розмірі 527117,42 грн (а.с.137-138, т.1).

Звертаючись до суду в межах даного судового провадження із позовом про зменшення розміру аліментів у твердій грошовій сумі з 25000 грн до 8000 грн, ОСОБА_2 посилався на той факт, що після ухвалення судом рішення про стягнення з нього аліментів, у нього значно змінилися матеріальний та сімейний стани, а також погіршився стан здоров`я. А саме, зазначав, що його стан здоров`я погіршений, з огляду на наявні хронічні захворювання та проведену операцію зі встановлення імплантів у хребет він потребує постійного лікування, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні та піддавався оперативному втручанню. При цьому, з огляду на свій стан здоров`я позивач не має можливості працевлаштуватися, а єдиним джерелом доходу у нього є лише пенсія по інвалідності, щомісячний розмір якої не перевищував 23610 грн, який у порівнянні зі стягнутим розміром аліментів взагалі не дозволяє придбавати вартісні ліки. Окрім того, посилаючись на зміну сімейного та матеріального стану ОСОБА_2 додатково посилався на те, що наразі він проживає разом із сестрою, якій він надав прихисток у своєму житлі через знищення її єдиного житла та трагічної загибелі чоловіка унаслідок воєнних дій.

Так, з наданої суду копії медичної документації убачається, що згідно виписних епікризів за №01-13/351 від 15.09.2008, складеного Кримською республіканською установою «Діагностичний центр», за №4839, складеного Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь», та виписки за №1258, складеної ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка», у позивача ОСОБА_2 встановлено ряд хронічних захворювань, зокрема захворювання опорно-рухового апарату - хронічна люмбалгія, радикулопатія корінця L5 справа, дегенеративно-дистрофічні зміни хребта, адгезивний капсуліт правого плечового суглобу, артроз правого плечового суглобу, атрозо-артритключинно-акроміального суглобу, субакроміальний імпінджмент-синдром правого плечового суглобу, вертеброгенна правобічна брахалгія, протрузії/кили, міофасціальний синдром грудного відділу хреба, пошкодження ротарної манжети, артроз правого плечового суглобу. У періоди 04.09.2008-12.09.2008, 25.02.2019-29.03.2019, 30.06.2023-12.07.2023 позивач перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні, проводились оперативні втручання (а.с.21, 22, 23-24, т.1).

На підтвердження факту понесення ОСОБА_2 витрат на лікування, ним надано суду: копії укладеного з ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» договору №60606 від 30.06.2023 про надання медичних послуг (стаціонарне лікування); додаткової угоди №1 від 06.07.2023 щодо визначення суми авансу за лікування в сумі 22000 грн; замовлення на надання медичних послуг на суму 5500 грн; рахунку-акту №4713558 від 12.07.2023 за надані медичні послуги в розмірі 63730 грн; актів здачі-отримання робіт (надання послуг) №588778 від 03.10.2023 (за медичні послуги в сумі 11212,50 грн), №588771 від 03.10.2023 (за медичні послуги в сумі 5500 грн), №588772 від 03.10.2023 (за медичні послуги в сумі 12356 грн), №588773 від 03.10.2023 (за медичні послуги в сумі 17079 грн), №588775 від 03.10.2023 (за медичні послуги в сумі 24735 грн), №588774 від 03.10.2023 (за медичні послуги в сумі 8394 грн), №588777 від 03.10.2023 (за медичні послуги в сумі 11826 грн), №588779 від 03.10.2023 (за медичні послуги в сумі 18645 грн); а також копії фіскальних чеків на оплату наданих ТОВ «Медичний центр «Добробут поліклініка» послуг (а.с.34-48, т.1).

Також, на підтвердження факту перебування на лікуванні у лікарні за кордоном, позивачем надані копії епікризів, викладених турецькою мовою разом із засвідченим перекладом на українську мову, з яких убачається, що останній у період 03.08.2023 по 15.08.2023 перебував на лікуванні у лікарні Університету Акденіз у Турецькій Республіці з проведення операційного втручання, а 25.08.2023 та 11.09.2023 перебував на огляді у лікаря з призначенням лікування (а.с.55-72, т.1).

Згідно наданої в матеріали справи довідки про доходи від 10.04.2024, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Фонді та отримує пенсію по інвалідності, сукупний розмір якої за період з червня 2023 року по квітень 2024 року складає 226685 грн. При цьому, щомісячний розмір пенсії позивача за червень-липень 2023 року та вересень 2023 року - лютий 2024 року складав по 20930 грн, за серпень 2023 року - 23830 грн, за березень 2024 року 23610 грн, а за квітень 2024 року склав 11805 грн (а.с.53, т.1).

Окрім того, в ході розгляду справи судом та на виконання ухвали суду від 12 листопада 2024 року Державною податковою службою України було надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів ОСОБА_2 за період ІІІ кварталу 2021 року по ІІІ квартал 2024 року.

Згідно наданих ДПС України відомостей убачається, що у запитуваний період ОСОБА_2 отримував ГС «Українська асоціація футболу» щомісячно доходи, які за період після прийняття Київським апеляційним судом постанови від 14 червня 2023 року по справі №752/19390/21, у ІІІ та ІV кварталах 2023 року склали 379802,21 грн, а від Київського виплатного центру - 20100 грн. У 2024 році розмір отриманих ОСОБА_2 від ГС «Українська асоціація футболу» доходів у І кварталі склав 133595,97 грн, а від Київського виплатного центру 1500 грн.

Водночас, за наданою Державною податковою службою України інформації 25.01.2024 ОСОБА_2 був звільнений з ГС «Українська асоціація футболу». Відомості про будь-які інші види доходів у ІІІ-ІV кварталах 2024 року відсутні.

Як випливає з наданої Державною податковою службою інформації про доходи, отримані ОСОБА_2 від податкових агентів за період з ІІІ кварталу по ІV квартал 2024 року, у позивача у 2024 році окрім зазначених вище доходів у І кварталі 2024 року також наявний у ІV кварталі дохід від Київського виплатного центру в сумі 24000 грн.

Так, частиною другою статті 51 Конституції України закріплено, що обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків.

Як визначено частиною дев`ятою, десятою статті 7 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

У відповідності до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Враховуючи положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої та восьмої статті 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

У відповідності до вимог частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 273 ЦПК України встановлено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказані висновки також містяться у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі №545/3115/19 (провадження №61-18145св20).

Отже, з аналізу вказаних вище правових норм та практики суду касаційної інстанції убачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами статті 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

За змістом статті 192 СК України розмір аліментів, у разі пред`явлення позову про їх зменшення, повинен визначатися виходячи з наведених у цій статті підстав, зокрема, матеріального становища та сімейного стану платника з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, на утримання якої вони стягуються. При цьому, зміни, що відбулися у матеріальному та сімейному стані платника мають бути такими, що ставлять його самого у скрутне становище.

Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року по справі №691/926/20 (провадження №61-7627св21) зробив висновок, що статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: зміни і сімейного, і матеріального стану.

Як вже зазначалось, враховуючи зміст статей 181, 192, 199 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Із наданих позивачем доказів вбачається, що у нього, як у платника аліментів, наразі погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим останній постійно потребує медичного лікування, проходить курс лікування, зокрема, за кордоном.

При цьому, за наданими в ході розгляду справи доказами, розмір щомісячного доходу позивача зменшився, він 25.01.2024 був звільнений з ГС «Українська асоціація футболу», відповідно припинив отримувати від вказаної юридичної особи доходи, що підтверджується відомостями Державної податкової служби України, а єдиним джерелом доходу за наданими в матеріали справи доказами наразі є пенсія по інвалідності, щомісячний розмір якої не перевищує 23610 грн, що у свою чергу становить менше за розмір стягнутих судом аліментів.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вбачає наявність суттєвих змін, як у стані здоров`я, так й у матеріальному стані платника аліментів, тобто позивача, в порівнянні з його матеріальним становищем на момент ухвалення рішення про стягнення аліментів, що, у свою чергу, відповідно до положень статті 192 СК України є підставою для зменшення розміру аліментів.

Виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, з урахуванням відсутності спростування зі сторони відповідача погіршення стану платника податків, суд уважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в частині зменшення розміру аліментів, які щомісячно стягуються на утримання неповнолітньої доньки, з 25000 гривень до 8000 гривень, починаючи стягнення з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Визначений розмір аліментів перевищує установлений законом розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, суд роз`яснює, що розмір аліментів, визначений у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.

Водночас, вирішуючи спір у цій справі в частині вимог про зменшення розміру стягнутих з позивача аліментів, суд не покладає в основу свого рішення посилання останнього щодо погіршення його сімейного стану через факт проживання з позивачем його сестри ОСОБА_6 , яка втратила єдине своє житло у м.Ірпінь через військові дії, а також перебуває на утриманні ОСОБА_2 . Адже, в ході розгляду справи судом позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження факту відсутності у сестри будь-яких доходів, її непрацездатності та відповідно відсутності інших членів її сім`ї, які б зобов`язані були її утримувати.

Окрім того, з наданої суду інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №396653191 від 26.09.2024 підтверджується наявність у останньої на праві власності ряду нерухомого майна на підконтрольній території.

За правилами статті 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Відтак, вимоги позову в частині зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів з дати первинного звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, а саме з 05.07.2021 не підлягають задоволенню, з огляду на необґрунтованість таких вимог та невідповідність нормам чинного законодавства.

Що стосується інших заявлених вимог позову ОСОБА_2 про зменшення розміру заборгованості та звільнення від сплати заборгованості по аліментам, то суд зазначає таке.

Так, зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 убачається, що при зверненні до суду із позовом у цій справі, посилаючись на положення статті 197 СК України, він просив суд зменшити розмір заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні НОМЕР_2 на 178850 грн, а також звільнити його від сплати заборгованості по аліментам за виконавчим листом №752/19390/21.

Вказані вимоги позову ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що на сьогоднішній день він не працевлаштований, не перебуває на жодній з посад, яка б давала йому додатковий дохід, окрім наявної у нього пенсії, розмір якої значно менший за розмір стягнутих судом аліментів. Через свій незадовільний стан здоров`я позивач не може працевлаштуватися аби збільшити свої доходи, а розмір стягнутих судом аліментів перевищує розмір щомісячної пенсії позивача, що у свою чергу робить неможливим його існування, придбання життєво необхідних ліків. Вказував, що наявний розмір заборгованості виник за період з липня 2021 року по квітень 2024 року не з його вини, оскільки остаточне судове рішення про стягнення аліментів було ухвалено через два роки після звернення стягувача до суду із позовом про стягнення аліментів. Відсутній також факт ухилення позивача від утримання доньки, оскільки заборгованість по аліментам у розмірі понад 600000 грн була нарахована одноразова після пред`явлення виконавчого листа до виконання. Також, зазначав, що він постійно ніс витрати на освіту дитини, де у період з липня 2021 року до січня 2022 року здійснив оплату навчання доньки у ТОВ «Академія сучасної освіти» у загальному розмірі 106800 грн. У період з 20.10.2021 по 24.12.2022 позивач здійснив перерахування на рахунок відповідача коштів на загальну суму 72050 грн. А відтак, уважав, що наявна заборгованість по аліментам повинна бути зменшена на вказану суму документально підтвердженої сплати коштів на утримання дитини, а у решті він повинен бути звільнений від сплати заборгованості по аліментам.

Першочергово, вирішуючи спір у даній справі в частині вимог ОСОБА_2 про зменшення розміру заборгованості зі сплати стягнутих аліментів на суму документально підтвердженої ним сплати грошових коштів на утримання дитини, суд зауважує на тому, що конструкція статті 197 СК України, на яку посилався позивач, передбачає лише можливість повного або часткового звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами.

Відповідно, вказана норма не визначає механізму зменшення вже наявного розміру заборгованості аліментів на суми фактично сплачених боржником витрат на утримання дитини у період, де за судовим рішенням стягнуто такі аліменти, адже заборгованість у такому випадку фактично є відсутньою у розмірі добровільно здійснених платежів, але може не мати свого відображення у здійсненим державним виконавцем розрахунку заборгованості за відсутності документального підтвердження їх сплати.

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини першої, пункту частини другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 13 січня 2021 року у справі № 2-751/2007 вказано, що право на обрання порядку звернення до суду належить заінтересованій особі. В свою чергу, суд має захистити інтереси особи, незалежно від обраного нею способу, як в порядку позовного провадження, так і в порядку контролю за виконанням судового рішення.

Так, хоча з наданої суду копії матеріалів виконавчого провадження не убачається, що позивач звертався до державного виконавця із будь-якими заявами про зарахування вказаних вище добровільних платежів до розрахунку заборгованості по аліментам, але, зважаючи на передбачену законом можливість вирішення питання щодо розміру заборгованості по аліментам в межах судового провадження, та керуючись принципом економії процесуального часу, суд уважає наявною можливість вирішити дане питання в межах даного судового провадження, де участь беруть сторони виконавчого провадження та орган, на виконанні у якого перебуває судове рішення про стягнення аліментів.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі , в тому числі, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником.

Відповідно до пунктів 3, 4 Розділу 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, у разі, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, на підтвердження факту сплати коштів на утримання дитини ОСОБА_2 до позовної заяви було долучено копії платіжних інструкцій про переказ грошових коштів на картковий рахунок від 24.12.2022 на суму 16000 грн, від 24.10.2021 на суму 10000 грн, від 20.12.2021 на суму 15000 грн, від 20.10.2021 на суму 26050 грн та від 31.12.2021 на суму 5000 грн, а всього на суму 72050 грн (а.с.25-29, т.1).

З матеріалів справи убачається, що хоча вказані перекази були здійснені з рахунку позивача без зазначення призначення платежів в рахунок сплати аліментів, але вони були здійснені на той самий картковий рахунок, за яким позивачем здійснювалися інші платежі на сплату аліментів, які були враховані державним виконавцем в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 в рахунок сплату боргу по аліментам та проведено відповідний перарахунок, проти чого також не заперечувала відповідач.

Разом з тим, здійснені позивачем перекази грошових коштів у жовтні та грудні 2021 року, а також грудні 2022 року не відображені державним виконавцем у складеному розрахунку заборгованості, як проведена сплата боржником аліментів у вказаний період.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі №642/6906/16-ц (провадження №61-26229св18) зазначено, що боржник стверджував, що грошові кошти сплачував як добровільну виплату аліментів. Будь-яких доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем до суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови стягувача від отримання банківських переказів від боржника. Суд врахував, що при грошових переказах через термінал самообслуговування банку у платника не було технічної можливості самостійно зазначати призначення платежу, всі платежі позначалися як «поповнення банківської картки в терміналі самообслуговування».

У постановах від 18 листопада 2020 року у справі №648/1102/19 (провадження №61-7500св20) та від 26 травня 2021 року у справі №569/11466/20 (провадження №61-1534св21) Верховний Суд зробив висновки, що виконавець повинен враховувати кошти, сплачені боржником на користь стягувача, оскільки чинне законодавство не передбачає права та обов`язку у виконавця вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій.

В той же час, Верховний Суд у своїй постанові від 26 травня 2021 року у справі №569/11466/20 вказав, що норми права не містять заборони для державного виконавця під час визначення розміру заборгованості по аліментам враховувати суми, які сплачені боржником без призначення платежу. А встановленню підлягає наявність або відсутність інших правовідносин між подружжям, які могли б бути підставою для зарахування спірних сум, не в рахунок погашення заборгованості по аліментам, а в рахунок погашення інших зобов`язань.

В ході розгляду справи відповідач та її представник не висловлювали будь-яких заперечень проти факту переказу вказаних вище коштів в рахунок сплати аліментів, а також не заявляли про наявність між сторонами будь-яких інших фінансових зобов`язань, окрім, як сплати позивачем аліментів на утримання дитини.

Також, судом враховано, що в порушення вимог частини третьої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати, відповідач не зазначила суму 72050 грн, яку позивач сплатив у добровільному порядку до подання відповідачем заяви про відкриття виконавчого провадження - 30.08.2023, в той час, коли вказані платежі були здійснені у період, за яким з позивача було стягнуто аліменти на утримання дитини за судовим рішенням.

Таким чином, з огляду на викладене, та ураховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності інших зобов`язань між стягувачем ОСОБА_3 та боржником ОСОБА_2 , аніж зобов`язань по сплаті аліментів, а позивачем, як платником, були надані докази на підтвердження сплати аліментів у період жовтня та грудня 2021 року, а також грудня 2022 року, а саме копії платіжних інструкцій щодо грошових переказів на рахунок, за яким відповідач визнала та не оспорювала факт добровільної сплати позивачем аліментів за інший період, які були враховано державним виконавцем під час здійснення перерахунку заборгованості по аліментам, суд уважає вимоги позивача про зменшення розміру заборгованості по аліментам на суму 72050 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позову про зменшення розміру заборгованості по аліментам з урахуванням проведених позивачем оплати навчання неповнолітньої ОСОБА_4 у ТОВ «Академія сучасної освіти», згідно платіжних інструкцій від 08.07.2021 на суму 97800 грн, від 10.01.2022 на суму 4500 грн та від 31.01.2022 на суму 4500 грн, то суд не може прийняти вказані докази на підтвердження факту добровільної сплати позивачем аліментів та відповідно зменшити розмір заборгованості позивача по аліментам в межах виконавчого провадження НОМЕР_2. Адже, оплата навчання дитини у приватному навчальному закладі не є витратами на покриття звичайних потреб дітей, що охоплюється поняттям аліментів. За доведеності особливих обставин оплата навчання дитини в таких закладах може бути підставою для стягнення додаткових витрат.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №761/43598/21.

Що стосується вимог позову ОСОБА_2 про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, то суд при вирішенні спору у цій справі дійшов таких висновків.

Так, як передбачено частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Відповідно до пункту 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених статтею 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №343/860/17, у постанові від 01 серпня 2018 року у справі №344/12158/16-ц та у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 592/2683/17.

Як убачається із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження НОМЕР_2, станом на 15.04.2024 у ОСОБА_2 була наявна заборгованість по аліментам у розмірі 550727,42 грн, яка обрахована за період з липня 2021 року, тобто з моменту звернення стягувача - ОСОБА_3 до суду із позовом про стягнення аліментів. Станом на 24.03.2025 розмір заборгованості по аліментам у відповідача складає 500872,42 грн, що підтверджується наданим в матеріали справи розрахунком, з якого також убачається, що за весь розрахунковий період з липня 2021 року аліменти відповідачем сплачувались, починаючи з травня 2023 року, переважно у більшому за визначений судом розміром.

Позивач стверджував, що у період примусового виконання судового рішення він по можливості вживав дії по сплаті аліментів, адже з травня 2023 року по квітень 2024 року він сплатив аліменти у розмірі 296046,78 грн. Проте, через значне погіршення його стану здоров`я, що також відобразилось на його майновому стані в сторону суттєвого погіршення, потреби у лікуванні та підтриманні життя платника аліментів, а також через те, що за станом здоров`я ОСОБА_2 не може працювати задля отримання додаткових доходів, останній не може погасити виниклу у нього заборгованість по аліментам. Крім того, позивач вказував на те, що наразі у нього значно змінився сімейний стан, він проживає разом із сестрою, чоловік якої загинув на війні, а її єдине житло у м.Ірпінь було знищене унаслідок воєнних дій.

Також, як на підставу для звільнення від сплати заборгованості по аліментам ОСОБА_2 посилався на те, що у нього відсутня пряма вина у виникненні спірної заборгованості, так як її розмір виник через тривалий розгляд судами спору про стягнення з нього аліментів, а сама заборгованість по аліментам у розмірі понад 600000 грн була нарахована одноразово після пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання.

Однак, дослідивши за наслідками судового розгляду надані сторонами докази, суд уважає, що позивачем не доведено той факт, що заборгованість по сплаті аліментів виникла у нього саме у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, оскільки з матеріалів справи судом установлено, що заборгованість по аліментах у позивача виникла не у зв`язку з погіршення стану здоров`я, а щонайменше з підстав нездійснення обов`язку з утримання дитини протягом судового розгляду, окрім окремо здійсненої протягом двох років добровільної сплати аліментів, що було підтверджено відповідними квитанціями.

При цьому, сам факт тривалого розгляду судової справи про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини не звільняло його від виконання встановленого законом обов`язку утримувати дитину.

Позивач, знаючи про наявність у нього обов`язку утримувати дитину та не маючи підтвердженої домовленості з відповідачем щодо утримання доньки, повинен був знати і розуміти наслідки, які виникають унаслідок звернення до суду того із батьків, з ким проживає дитина, з позовними вимогами про стягнення аліментів, а також унаслідок пред`явлення до виконання відповідного судового рішення про стягнення аліментів.

Водночас, при вирішенні питання щодо можливості звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам, судом враховано, що з огляду на погіршення його стану здоров`я, ОСОБА_2 в цілому не доведено, що наявний у нього розмір спірної заборгованості виник саме через неможливість сплачувати аліменти у зв`язку із понесенням значних витрат на лікування, зважаючи на розмір отримуваних доходів у період, коли виникла така заборгованість.

З отриманих в ході розгляду справи даної справи відомостей з Державної податкової інспекції України підтверджується, що у період, коли у відповідача виникла спірна заборгованість, він був працевлаштований та щомісячно отримував доходи, які перевищували щомісячний розмір аліментів, стягнутий за судовим рішенням. Також, за наданими суду відомостями прослідковується факт отримання позивачем у 2022 році доходу від ПАТ «СК «Уніка життя» у розмірі 442165,20 грн за кодом ознаки доходу 121 «Сума страхових виплат, страхових відшкодувань, викупних сум, що сплачуються платнику податку за договорами довгострокового страхування життя».

Також, судовим рішенням у справі 752/19390/21, яке є преюдиційним для вирішення спору у даній справі, було встановлено, що у ОСОБА_7 у період по січень 2022 року був наявним дохід у вигляді відсотків за депозитом у розмірі 50000 грн щомісячно.

Доказів на підтвердження того, що у період виникнення заборгованості по аліментам, коли у позивача, з його слів, була відсутня вина у виникненні такої заборгованості через вимушеність понесення витрат на лікування, та розмір яких міг перевищувати доходи, в матеріали справи позивачем не надано.

Що стосується посилань ОСОБА_2 про погіршення його майнового стану у період виникнення спірної заборгованості через зміну сімейного стану, а саме утримання його сестри, то висновки щодо неприйняття таких посилань були зроблені вище під час вирішення позовних вимог про зміну розміру аліментів.

Доцільно зауважити, що зменшуючи розмір аліментів суд вже врахував обставини, пов`язані із зміною стану здоров`я позивача та його матеріального стану, проте вважає, що вони не є достатніми для задоволення вимоги про звільнення ОСОБА_2 від заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідно у цій частині позов не підлягає задоволенню.

Таким чином, під час розгляду справи суду не надано достатніх доказів, що були б підставою для задоволення вимог позивача в частині звільнення його від сплати заборгованості по аліментах в порядку частини другої статті 197 СК України.

Разом з тим, у частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Суд звертає увагу на те, що, розглядаючи дану цивільну справу, суд виходить з інтересів, в першу чергу дитини та повинен дотриматися балансу права платника аліментів на звільнення його від сплати заборгованості за аліментами та права дитини на утримання з боку батька. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що позов в цій частині є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» №4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимоги про повернення виконавчого листа, то суд вважає її передчасною, оскільки у позивача наявна заборгованість зі сплати аліментів, доказів її погашення матеріали справи не містять, тому питання про відкликання виконавчого листа підлягає вирішенню після сплати заборгованості.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 235, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про зменшення розміру аліментів, зменшення суми заборгованості по аліментах, звільненні від сплати заборгованості зі сплати аліментів - задовольнити частково.

Зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року, зміненого постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, у справі №752/19390/21 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі з 25000 грн. до 8000 грн., щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Зменшити розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментах, стягнутих на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року, зміненого постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року, яке перебуває на примусовому виконанні у Голосіївському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в межах виконавчого провадження НОМЕР_2, а саме зменшити заборгованість по аліментам на 72050 грн, з яких 36050 грн сплачені у жовтні 2021 року, 20000 грн сплачені у грудні 2021 року та 16000 грн сплачені у грудні 2022 року.

У задоволенні інших вимог позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 04.07.2025.

Суддя А.О. Митрофанова