Номер провадження: 22-ц/813/1045/25
Справа № 503/970/23
Головуючий у першій інстанції Вороненко Д.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 07 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

08 серпня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначено, що він проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 та є його власником. Крім нього, в зазначеному будинку також зареєстрована та проживає його дружина ОСОБА_4 та син відповідач ОСОБА_1 . Окрім цього, в будинку також фактично проживає без реєстрації дружина його сина ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 .. Позивач зазначає, що проживання разом із відповідачами є нестерпним, оскільки вони влаштовують сварки з приводу яких неодноразово мали звернення до поліції. При цьому, також позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_1 застосовував домашнє насильство щодо його дружини ОСОБА_4 , внаслідок чого з цього приводу були неодноразові звернення до поліції. Таким чином позивач вважає, що своєю поведінкою відповідачі порушують їх, з дружиною право на спокійне життя, завдають їм моральних та фізичних страждань.

У зв`язку із викладеним позивач для захисту своїх прав змушений пред`явити до відповідачів відповідний позов шляхом подання до суду позовної заяви, в якій просить виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечували проти заявленого позову та просили відмовити в його задоволенні посилаючись на його безпідставність. При цьому, відповідачі підтверджували ту обставину, що близько останніх двох років в них існують конфліктні відносини із дружиною позивача ОСОБА_4 , але конфлікті ситуації створює саме остання, а не вони.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 07 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі по 1 211,20 гривень.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Кодимського районного суду Одеської області від 07 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомленні належним чином, неодноразово та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання судових повісток-повідомлень (а.с. 199-204, 207-208).

Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_2 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язана цікавитись відомим їй провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу ОСОБА_3 , що підтверджує копія свідоцтва на право власності, видане Пиріжнянською сільською радою Кодимського району Одеської області на підставі рішення виконкому від 27.11.2002 №27, яке було зареєстроване у Кодимському районному бюро технічної інвентаризації Одеської області 05.12.2002 у книзі №1 запис №114 на сторінці 114.

З 22 липня 1980 року позивач ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Івашківською сільською Радою народних депутатів Кодимського району Одеської області 22.07.1980, актовий запис №20.

09 серпня 2022 року відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії № НОМЕР_2 , виданого Кодимським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 09.08.2022 , актовий запис №107.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 народилась спільна дитина ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , повторно виданого Кодимським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 13.12.2022, актовий запис №162 від 19.11.2020.

Згідно витягу №398 про зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб виданого старостою села 20.07.2023, актів про встановлення фактів складених 20.07.2023 і 27.10.2023 старостою села Пиріжна Шевчук Л.В. та зареєстрованих виконавчим комітетом Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, відповідно, 20.07.2023 за №399 і 27.10.2023 за №489, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: позивач ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_4 і син відповідач ОСОБА_1 , а також фактично проживають без реєстрації дружина ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 (яка має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) і спільна дитина останніх малолітня дочка ОСОБА_5 ..

Характеристики складені 27.10.2023 за №№490 і 491 старостою с. Пиріжна на місцевих мешканців на відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 характеризують останніх з позитивної сторони, зокрема з відзначенням підтримання ними добрих стосунків у сім`ї і з їх односельчанами, зокрема сусідами.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції вказав, що позивач і його дружина ОСОБА_4 досягли віку понад 60-ти років та є особами похилого віку. Окрім того, позивач ОСОБА_3 має захворювання внаслідок якого мав госпіталізацію 25.11.2023, згідно довідки КНП «Кодимська лікарня» Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 04.12.2023 за №247.

Хоча позивач ОСОБА_3 і не є ініціатором звернень до органів поліції, але з огляду на зміст позовної заяви ним у повному обсязі розділяються оцінки ситуації своєї дружини ОСОБА_4 та підтримуються її звернення.

Суд звернув увагу на ту обставину, що події за місцем проживання сторін 15.09.2023 та 20.11.2023 вже мали місце після пред`явлення позивачем ОСОБА_3 позову у цій справі (08.08.2023), що вказує на те, що конфлікт триває досі.

Однак, водночас досліджені судом документи однозначно підтверджують існування взаємовідносин, які через регулярні сварки протягом вже тривалого проміжку часу неможливо визначити як такі, що відповідають правилам співжиття та мають явно систематичний конфліктний характер за місцем проживання між позивачем ОСОБА_3 і його дружиною ОСОБА_4 , з однієї сторони, та їх сином відповідачем ОСОБА_1 і його дружиною відповідачкою ОСОБА_2 , з іншої сторони.

Окрім того, самі відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 під час судового розгляду в судовому засіданні, яке відбулось 07.02.2024, неодноразово підтверджували про наявність у них за місцем проживання конфлікту принаймні останні кілька років, але лише відзначали, що винуватцем конфліктних ситуацій вважают ь ОСОБА_4 , яка і створює своєю поведінкою сварки. Таким чином відповідачка ОСОБА_2 хоча і не відзначалась у конкретних зверненнях, але брала участь у конфліктних ситуаціях на стороні свого чоловіка відповідача ОСОБА_1 ..

Суд не вважає за можливе та необхідне робити висновки чи мають відповідні діяння відповідачів склад саме адміністративних та/або кримінальних правопорушень, оскільки це не належать до обставин, які мають значення для вирішення даної справи, з огляду на її предмет, але саме існування вище згаданих документів підтверджує як систематичність порушення правил співжиття так і безрезультатність вжитих заходів, так як численні звернення до поліції, застосування термінового заборонного припису та складення протоколів про адміністративні правопорушення не є стримуючими факторами, які б призвели до покращення ситуації за місцем проживання сторін.

За таких умов подальше спільне проживання сторін є неможливим, а припинення конфлікту можливо досягнути виключно шляхом усунення самого їх спільного проживання. При цьому, виселити з житла можливо лише відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , оскільки позивач ОСОБА_3 похилого віку із захворюванням є одноособовим власником цього житла і між ним та його похилого віку дружиною ОСОБА_4 існує спільне взаєморозуміння протягом тривалого подружнього життя з 1980 року. В свою чергу відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є працездатними особами у молодому віці, мають дохід щонайменше від обробки належних їм на праві власності чотирьох земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а відтак здатні вжити заходів для забезпечення своєї власної сім`ї житлом з огляду на своє особисте бачення свого життя і потреб у ньому, за умов неможливості знайти порозуміння під час спільного проживання з батьками відповідача ОСОБА_1 ..

З огляду на таку ситуацію, яка склалась між сторонами, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, суд першої інстанції дійшов до висновку, що виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до пункту 1 частин 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України (- далі СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно частин 2-3 статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1-2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Частинами 1-2 статті 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 у справі №308/3560/21(провадження №61-3381св23).

В постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №679/1657/18, вказано, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Таким чином, для застосування положень статті 116 ЖК України необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

У всіх випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім`ї, що сумісно проживають із ним опікуни, попечителі, піднаймачі, тимчасові жильні та інші, які спільно проживають.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому, необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Протиправна вина поведінка це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільногопроживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

За умовами норми ст. 116 ЖК України, підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них. Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами, які в решті повинні бути безрезультатними, не є підставою для виселення.

Враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, на думку апеляційного суду безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач систематично порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними позивачем суду не надано, а тому підстави, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, відсутні.

Так, з матеріалів справи встановлено, що дружина позивача ОСОБА_4 неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами з приводу виникнення конфлікту із сином.

Однак, надані позивачем в якості доказів талони-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, можуть свідчити про те, що між дружиною позивача, яка не є власником будинку, та не є учасником даної цивільної справи, та відповідачем ОСОБА_1 склались неприязні стосунки, які виникли у зв`язку з проживанням у спільному будинку.

Окрім того, судових рішень про притягнення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення правопорушень у зв`язку з протиправною поведінкою, передбачених адміністративним чи кримінальним законодавством, не надано. Доказів того, що до відповідачів застосовувались заходи запобігання і громадського впливу - матеріали справи не містять.

Отже, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вживались заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, та / або заходи громадського впливу, а також не надано доказів, якими встановлювалась протиправна вина поведінка відповідачів, що свідчить про безпідставність застосування судом першої інстанції положень статті 116 ЖК України.

Разом із тим апеляційний суд враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

При цьому, матеріалами справи встановлено, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не мають іншого житла.

Так, в постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №442/810/22, зазначено, що при вирішенні справи про виселення особи суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Окрім того, частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенцію), та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява №30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року (заява №30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерштайн та інші проти Франції» (Winterstein and others v. France), заява №27013/07).

Отже, під час вирішення справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою (постанова Верховного Суду від 19.05.2021 у справі №658/977/19, провадження №61-1282св21).

На підставі вищевстановлених обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що обрання позивачем способу захисту його цивільного права шляхом виселення відповідачів, не відповідає вимогам статті 47 Конституції України, а також положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, а саме положення ст. 116 ЖК України, не враховано актуальну практику Верховинного Суду та практику Європейського суду з прав людини, тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 07 лютого 2024 року скасувати, та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда