Провадження № 2/554/1275/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

04 липня 2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:

головуючого судді Гольник Л.В.,

секретаря судового засідання Михайленко К.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Хілевич Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування шкоди, а саме просив стягнути на користь позивача з Державного бюджету України 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; 40 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, яка передбачена ст. ст. 3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - № 266/94-ВР); 10 000, 00 грн на відшкодування майнової шкоди; на користь позивача з відповідача 7000 грн на відшкодування судових витрат, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу.

Позов обґрунтований тим, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №159598 від 15.04.2023, водій ОСОБА_2 15.04.2023 о 00-14 год. в смт Чутове по вул. Полтавський Шлях, 43 Полтавської області керував автомобілем Renault Trafic, д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, порушення мови, нестійка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» на місці зупинки т/з та в медичному закладі відмовився у встановленому законом порядку, чим порушив п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

ОСОБА_2 працівники поліції не роз`яснили порядок проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місті зупинки транспортного засобу та порушили права позивача, не надавши письмового направлення на проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі, а те направлення, яке містить в матеріалах справи було фактично надано через годину після складання протоколу про адміністративне правопорушення та в даному направленні зазначено неіснуючий медичний заклад, до якого направляється особа.

Окрім того, ОСОБА_2 не було роз`яснено його прав, що передбачені КУпАП та інструкцією про складення адміністративних матеріалів. ОСОБА_2 не розумів наслідків відмови від проходження огляду, а поліцейські не роз`яснили таких наслідків, також на об`єктивну оцінку ситуації вплинув стан розгубленості ОСОБА_2 , що був викликаний втомою, оскільки ОСОБА_2 працює водієм та цілий день перебуває за кермом.

Внаслідок нероз`яснення прав ОСОБА_2 було грубо порушено його права та призвело до неможливості скористатися правовою допомогою. З поданих у справі відеозаписів вбачається, що о 00:34 годині ОСОБА_2 заперечує, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння та повідомляє працівників поліції, що йому необхідно скористатися допомогою юриста. Працівники поліції проігнорували таке клопотання апелянта, що призвело до порушення права ОСОБА_2 на захист.

В подальшому, працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №159598 від 15.04.2023.

Постановою Чутівського районного суду Полтавської області від 14.06.2023 у справі №550/498/23 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26.09.2023 року у справі №550/498/23 апеляційну скаргу адвоката Рака А.С. задоволено. Постанову судді Чутівського районного суду Полтавської області від 14.06.2023 року скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за частиною 1 статті 130 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 цього Кодексу у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

ОСОБА_2 було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності внаслідок незаконних дій працівників поліції та в результаті чого завдано моральної та майнової шкоди.

Позивач поніс моральну шкоду, яка виразилася у моральних (душевних) стражданнях, що були викликані вимушеними діями щодо доведення у суді відсутності в його діях правопорушення та з метою захисту порушеного права.

Незаконне притягнення до відповідальності позивача, призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Протиправні дії працівників поліції призвели до незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 20 000 гривень.

Позивач перебував під судом 165 днів, що дорівнює більше п`яти повних місяців. Ураховуючи положення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивачем обрахований розмір моральної шкоди із мінімального розміру заробітної плати станом на день подання цього позову 8000,00 грн, у сумі 40000,00 грн, яку позивач просить також стягнути на свою корить на підставі ст. 3 наведеного Закону.

Окрім того, з метою захисту прав та інтересів в суді першої інстанції у справі №550/498/23 та в подальшому з метою подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та захисту своїх інтересів у Полтавському апеляційному суді у справі №550/498/23 позивач уклав договір від 20.06.2023 року про надання правової допомоги та представництва із АО «ЮРИДИЧНИЙ АЛЬЯНС» та поніс витрати на послуги адвоката у сумі 10 000 грн.

Відповідач ГУ Національної поліції у Полтавській області у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України № 266/94-ВР виникає у особи у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань та з урахуванням інших обставин. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходить при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 20000,00 грн. та 40 000 грн, що суперечить вимогам розумності та справедливості. Позивач не наводить підтвердження фактів заподіяння йому моральної шкоди. До позову не додається жодних доказів, які б підтверджували спричинення моральної шкоди позивачу.

Позивач не надав доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності. Окрім того, відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи повинно бути здійснено шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013 р. № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення». Про необхідність ведення Книги обліку доходів та витрат зазначено також у Методичних рекомендаціях з оподаткування адвокатської діяльності, схвалених Національною асоціацією адвокатів України, проте у матеріалах справи відсутнє підтвердження сплати 7000,00 грн. ОСОБА_2 на користь адвоката вищевказаної суми (банківської квитанції тощо); підтвердження адвокатом факту оприбуткування отриманої суми гонорару даними Книги обліку доходів і витрат. Крім цього, ГУНП в Полтавській області вважає, що відшкодування витрат на правову допомогу носить компенсаційний характер, зважаючи на складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, тому приходимо до висновку, що заявлена сума витрат на правову допомогу в розмірі 7000,00 гривень є завищеною (а.с.29-32).

У відповіді на відзив представник позивача вказав, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. У зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (а.с. 50-52).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Вказував, що постановою Полтавської апеляційного суду скасована постанова Чутівського районного суду про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. З цієї постанови вбачається вчинення співробітниками поліції по відношенню до ОСОБА_3 неправомірних дій - «чисельні порушення працівників поліції», зокрема, не було поінформовано про застосування спеціального технічного засобу, не повідомлено про те? до якого медичного закладу необхідно проїхати для огляду на стан сп`яніння, відеозапис не містить відомостей про вручення направлення на огляд. Представник позивача зазначав про заподіяння моральної шкоди позивачу під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Вказані неправомірні дії спричинили позивачу моральну шкода, яка полягала у негативних емоціях з приводу цих дій, а також він був змушений вживати заходи до відновлення свого становищі. Також позивачу заподіяно моральну шкоду, яка передбачена Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Просив також стягнути майнову шкоду та витрати на правову допомогу.

У судовому засідання представник відповідача Головне управління Національної поліції НП України позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити. Вказувала на судову практику, зокрема у справі № 335/6977/22 постанова ВП ВС від 22.01.2025 року протокол про адміністративне правопорушення при розгляді справи у суді підтверджує певний факт, а не є фактом заподіяння моральної шкоди. У разі виявлення судом факту неправомірних дій або ознак свавільності, лише тоді може буде спричинена моральна шкода за доведеності її наявності. Також при розгляді подібних справ повинно бути доведено заподіяння моральної шкоди та її причинний зв`язок між неправомірними діями та заподіяною моральною шкодою. Все ці елементи повинні бути доведені позивачем під час судового розгляду. Враховуючи те, що стороною позивача не доведено заподіяння йому моральної шкоди, просила у задоволенні позову відмовити. Також вказувала, що витрати на правову допомогу є завищеними, до їх складу входять також витрати, які не є неминучими.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 №159598 від 15.04.2023, водій ОСОБА_2 15.04.2023 о 00-14 год. в смт Чутове по вул. Полтавський Шлях, 43 Полтавської області керував автомобілем Renault Trafic, д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, порушення мови, нестійка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер» на місці зупинки т/з та в медичному закладі відмовився у встановленому законом порядку, чим порушив п.2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Чутівського районного суду Полтавської області від 14.06.2023 у справі №550/498/23 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 26.09.2023 року скасовано постанову судді Чутівського районного суду Полтавської області від 14.06.2023 року. Провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 цього Кодексу у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Таким чином, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За змістом ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень,визначених Конституцією і законодавством України.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: а) наявність шкоди; б) незаконність рішень (дій, бездіяльність) заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень (дій, бездіяльності) заподіювачем. Наявність чи відсутність вини заподіювача в даному випадку правового значення не має.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2, ст. 4 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі № 335/6977/22 зазначено, «що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності» (п. 126 постанови).

Як вбачається, постановою Полтавського апеляційного суду від 26.09.2023 року апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 адвоката Рака А.С. задоволено. Постанову судді Чутівського районного суду Полтавської області від 14.06.2023 року скасовано. Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за частиною 1 статті 130 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 цього Кодексу у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

У постанові Полтавського апеляційного суду від 26.09.2023 року зазначене таке:

«…чинним законодавством передбачена процедура проведення огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння, яка в даному випадку дотримана не була.

З наявного в матеріалах справи відеозапису вбачаються численні порушення з боку працівників поліції вище вказаних норм Інструкції.

Зокрема, під час вимоги пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, поліцейськими не було проінформовано ОСОБА_2 про порядок застосування спеціального технічного засобу.

Також з відеозапису, який додано до матеріалів справи вбачається, що працівник поліції не повідомив, до якого саме медичного закладу необхідно проїхати для проведення огляду на стан сп`яніння, а обмежився загальною фразою: «для огляду в місто Полтаву».

Відомостей, про те, що ОСОБА_2 було вручено направлення на проходження огляду на виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції матеріали справи та відеозапис, який до них додано, не містять.

Так як і не встановлено з переглянутого відеозапису, що ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння саме в медичному закладі.

Дані, які б спростували посилання захисника на наявність порушень в діях працівників поліції під час складення протоколу матеріали справи не містять.

Тобто, з наявних обставин справи не можливе встановлення факту чіткої та беззаперечної відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння саме в медзакладі.

Крім того, із відеозапису вбачається, що при складенні протоколу про адміністративне правопорушення працівниками поліції ОСОБА_2 не були роз`яснені права. Само по собі не роз`яснення прав ОСОБА_2 не можу бути підставою для закриття провадження у справі але, у сукупності із вищевикладеними обставинами, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги».

Отже, з вказаної постанови вбачається, що закриття справи у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 події та складу адміністративного правопорушення відбулося внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

Як зазначив представник позивача у судовому засіданні та при поданні позову, внаслідок неправомірних дій працівників поліції позивач пережив відчуття тривоги, несправедливості, відчаю. У подальшому ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності місцевим судом, і тому він був змушений вживати заходи щодо доведеності своєї невинуватості. Йому було заподіяно моральні страждання, що призвело до порушення нормальних життєвих та зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя.

Позивачем доведено факт наявності шкоди, неправомірних дій заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень заподіювачем, а тому суд вважає, наявні підстави для стягнення моральної шкоди.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, і встановлені судом обставини, а саме незаконні дії працівників поліції щодо позивача, характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_2 внаслідок дій працівників поліції, а саме: негативні почуття через безпідставність звинувачень, налагодження нормального життєвого ритму, відсутність істотних негативних наслідків для позивача, відсутність будь-яких інших доказів, крім постанови Полтавського апеляційного суду від 26.09.2023 у справі №550/498/23.

За таких підстав суд дійшов до переконання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2000 грн і вважає, що такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу компенсацію для позивача.

Визначений судом розмір відшкодування є адекватним душевним стражданням, які позивач зазнав у зв`язку із оформленням матеріалів про адміністративне правопорушення працівниками патрульної поліції НП України в Полтавській області та подальшим притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Щодо вимог про стягнення з Держаного бюджету України на користь позивача майнової шкоди, яка полягає у витратах за надання правової допомоги в розмірі 10 000 грн. суд зазначає таке.

Чинний КУпАП не передбачає порядку відшкодування процесуальних витрат або інші види компенсації, понесених особою, яка притягується до адміністративної відповідальності (на правничу допомогу, за проведення експертного дослідження тощо) у разі закриття відносно такої особи провадження у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Встановлено, що 20.06.2023 року між Адвокатським об`єднанням «Юридичний Альянс» та ОСОБА_2 укладено Договор про надання правової допомоги та представництво, згідно п. 4.2. якого гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього Договору.

Згідно Додаткової угоди до договору про надання правової допомоги та представництво від 20.06.2023 року, укладеної 29.09.2023 року сторони погодили гонорар адвоката у справі за апеляційною скаргою на постанову Чутівського районного суд у Полтавської області від 14.06.2023 року у справі № 550/498/23 10 000,00 грн.

На підтвердження витрат за надання правової допомоги в справі про адміністративне правопорушення в розмірі 10 000,00 грн надав Акт № 29 про прийняття-передачі наданих послуг від 29.09.2023 та копію квитанції від 29.09.2023 року № 29 на суму 10000 грн. (а.с.16).

Суд враховує, що вказані витрати є саме матеріальною шкодою та були вимушено понесені позивачем для доведення ним своєї невинуватості у вчиненні правопорушення, за яке його могли притягнути до адміністративної відповідальності.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина восьма, дев`ята статті 139 ЦПК України).

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Суд, оцінюючи співмірність витрат на послуги адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, а також заперечення відповідача, вважає, що стягненню з Держави України в особі Головного управління поліції в Полтавській області, підлягають витрати на правничу допомогу понесених у справі №550/498/23 про притягнення до адміністративної за ст. 130 КУпАП ОСОБА_2 в сумі 5 000,00 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільній справі суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Встановлено, що 29.09.2023 року між Адвокатським об`єднанням «Юридичний Альянс» та ОСОБА_2 укладено Договор про надання правової допомоги та представництво, згідно п. 4.2. якого гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього Договору.

Згідно Додаткової угоди до договору про надання правової допомоги та представництво від 29.09.2023 року, укладеної 29.09.2023 року, сторони погодили гонорар адвоката у справі за позовною заявою про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади 7 000,00 грн. (а.с.17-18).

На підтвердження витрат за надання правової допомоги у цивільній справі в розмірі 7 000,00 грн надав Акт № 30 про прийняття-передачі наданих послуг від 29.09.2023 та копію квитанції від 29.09.2023 року № 30 на суму 7000 грн. (а.с.19).

Проаналізувавши вказані документи, суд приходить до висновку про завищення витрат на правову допомогу. Зокрема, в Акті про надані адвокатом послуги позивачу внесено витрати на підготовку договору про наданні правової допомоги та представництво від 29.09.2023 року у розмірі 500 грн. та підготовка Акту прийому передачі наданих послуг у розмірі 500 грн.

Отже, суд, виходить з принципу реальності адвокатських послуг, критерію розумності його розміру та справедливості з урахуванням заперечень представника відповідача щодо завищення розміру судових витрат, а тому суд виходить з розміру витрат на правову допомогу позивачу в сумі 6 000 гривень.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто лише 7000 грн. (2000 грн моральної шкоди та 5 000 грн майнової шкоди), що становить 10% від загальної суми позовних вимог (70000 грн.), тому на користь позивача підлягає стягненню 600 грн. витрат на професійну правничу допомогу (10% від 6 000 грн.) - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 підлягає сума в розмірі 600 грн.

Питання про розподіл інших судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що судовий збір не справляється у випадку, передбаченому п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а тому покладає дані судові витрати на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 265, 268, 354 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 2000 грн., 5 000 грн майнової шкоди та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 600 грн., а всього 7 600,00 (сім тисяч шістсот) гривень.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Судовий збір покласти на державу.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відомості про учасників, які брали участь у справі:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції України в Полтавській області, , юридична адреса: 36000, м.Полтава, вул.Юліана Матвійчука, 83.

Суддя Л.В.Гольник