ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3230/24 Головуючий суддя І інстанції Вікторов В. В.
Провадження № 22-ц/818/971/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2024 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 20.03.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (наразі Акціонерне товариство «Сенс Банк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 838/3-27/37/8-072. На забезпечення умов виконання зазначеного кредитного договору 20.03.2008 року з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 було укладено Договори поруки № 838/4-27/37/8-057 та № 838/4-27/37/8-056.

Вказано, що банк свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» суму заборгованості за кредитним договором №838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року у розмірі 1 829 179,16 грн., яка складається з 933600,86 сума заборгованості, 895578,30 сума заборгованості за відсотками, та судовий збір - 27437,69 грн., по 9145,89грн. з кожного.

Згідно висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012, від 05.03.2019 у справі № 910/1238/17, якщо банк на підставі статті 1050 ЦК України використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Тому після цього кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка передбачає наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду із позовом, Банк просив в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнути з відповідачів заборгованість в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання за договором № 838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року у розмірі 254 085 грн. 27 коп.

У червні 2023 року АТ «Сенс Банк» направив на адресу боржників лист з вимогою про відшкодування заподіяної шкоди у зв`язку із невиконанням судового рішення, у відповідності до приписів ст. 625 ЦК України (а.с.27,28).

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

В свою чергу, положеннями ч.2 ст.18 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

На підставі вищевикладеного у відповідачів виникла заборгованість, розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 23.02.2022 року становить 254085,27 грн. та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 54875,37грн., суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 199209,89грн., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2024 року позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання за договором № 838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року у розмірі 254 085 (двісті п`ятдесят чотири тисячі вісімдесят п`ять)грн. 27 коп.

Стягнуто з солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір в розмірі 3049 грн. 02 коп.

Ухвалою Ленінського районного суду від 25 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2024 року відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням відповідач ОСОБА_1 у апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення та відмовити у задоволенні позову банку.

Вказав, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання вимоги банку ОСОБА_1 , а суд не надав цьому факту оцінки, що свідчить про необґрунтованість рішення суду.

Зауважив, що вимога про усунення порушень не є вимогою направленою у розумінні ч.2 ст. 530 ЦК України, оскільки згідно вказаної норми строк сплати такої вимоги встановлено 7 днів від дня пред`явлення, а згідно вимоги про усунення строк сплати визначений 30 днів, що відповідає положенням п.2.7.3 кредитного договору, який регулює порядок вимоги сплати платежів, передбачених саме договором.

Зазначив, що згідно вимоги про порушення станом на 23.02.2022 сума загальної заборгованості становить 254085 грн 27 коп., а з розрахунку доданого до позову вбачається, що заборгованість відповідачів становить 1829179 грн 16 коп., отже розрахунок суперечить відомостям про заборгованість, яку визначено у вимозі про порушення, є недостовірною та необґрунтованою і не може бути підставою для стягнення коштів з відповідача.

Вказав, що у постанові ВП ВС у справі № 296/10217/15-ц від 07.07.2020 та від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16 було зазначено, що такий борг індексації та сплаті 3% річних не підлягає, оскільки кредитний договір містив валюту зобов`язання долари США, а тому вимога про стягнення грошових коштів у гривні є безпідставним та розрахунок банку є недостовірним, з огляду на суперечливість загальній сумі заборгованості, яка є підставою для визначення суми зобов`язанні відповідачів у відповідності до ст.625 ЦК України.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь кредитора.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» , правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 838/3-27/37/8-072, відповідно до якого визначено суму кредиту у розмірі в сумі 35 000,00 (тридцять п`ять тисяч) доларів США 00 центів, зі сплатою 13,5 (тринадцять цілих п`ять десятих) процентів річних та комісій .

Матеріалами справи також підтверджено, що 20 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» , правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 , в якості забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 за Договором кредиту №838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року був укладений договір поруки № 838/4-27/37/8-056. Крім того на забезпечення умов виконання кредитного договору №838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року з ОСОБА_2 був укладений договір поруки №838/4-27/37/8-057.

Також судом встановлено, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01 березня 2017 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року в розмірі 1829179 ( один мільйон вісімсот двадцять дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн. 16 коп., яка складається з 933600 грн. 86 коп. - сума заборгованості за кредитом, 895578 грн. 30 коп.- сума заборгованості за відсотками.

Рішення суду набрало законної сили 28.03.2017.

У червні 2023 року АТ «Сенс Банк» направив на адресу боржників лист-вимогу про відшкодування заподіяної шкоди у зв`язку із невиконанням судового рішення, у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України (а.с.27,28).

Зі змісту заочного рішення вбачається, що розмір заборгованості за Кредитним договором № 838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року складається з 1829179 ( один мільйон вісімсот двадцяти дев`яти тисяч сто сімдесяти дев`яти) грн. 16 коп., яка складається з 933600 грн. 86 коп. - сума заборгованості за кредитом, 895578 грн. 30 коп.- сума заборгованості за відсотками.

Даних, що заочне рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01 березня 2017 року виконане, матеріали справи не містять.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Згідно ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається можливість виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду.

Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.

Відповідно до статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі мають грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 1 829 179 грн 16 коп., що підтверджується заочним рішенням суду від 01 березня 2017 року про стягнення з відповідачів на користь позивача суми заборгованості за договором кредиту.

З огляду на те, що відповідачі не виконали рішення суду, тобто порушили вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У постанові Верховного суду України від 26 квітня 2017 року у справі №918/329/16 стверджується, що правовий аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього кодексу, за час прострочення.

Крім того, у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №914/1033/17 Верховний Суд дійшов висновку, що у разі, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку трьох процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 11.01.2005 року у справі «Дубенко проти України» («Dubenko v. Ukraine») встановлено, що невиконання судового рішення на користь заявника понад три роки є втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Згідно з висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року №127/15672/16-ц вбачається, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 року у справі №922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі №908/1394/17, від 21 листопада 2018 року у справі №642/493/17-ц.

Стаття 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №922/175/18 стверджується, що нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Це є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, нормами ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Щодо доводів скарги про те, що кредитний договір містив валюту зобов`язання долари США, а тому вимога банку про стягнення грошових коштів у гривні є безпідставним та розрахунок банку є недостовірним, з огляду на суперечливість загальній сумі заборгованості, яка є підставою для визначення суми зобов`язанні відповідачів у відповідності до ст.625 ЦК України, а також щодо покликання на практику касаційного суду - колегія суддів зазначає наступне.

Доводи апелянта про необґрунтованість позовних вимог щодо стягнення інфляційних витрат з тих міркувань, що зобов`язання між сторонами виникли у валюті, відтак стягнення інфляційних витрат є неможливим, є безпідставними, оскільки у даному випадку заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 01 березня 2017 року вже було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 838/3-27/37/8-072 від 20.03.2008 року в розмірі 1829179 ( один мільйон вісімсот двадцять дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн. 16 коп., яка складається з 933600 грн. 86 коп. - суму заборгованості за кредитом, 895578 грн. 30 коп.- сума заборгованості за відсотками.

Вказане рішення суду не містить прив`язки до еквіваленту валюти долар США і позивач такої вимоги не заявляв, а тому покликання у доводах скарги на вищевказані висновки касаційного суду, які стосуються відповідальності за порушення грошового зобов`язання у еквіваленті до іноземної валюти або в іноземній валюті є нерелевантними до обставин цієї справи, в якій заборгованість за рішенням суду визначена у гривнях, а тому є безпідставними.

В результаті невиконання рішення суду про стягнення заборгованості у відповідачів виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 254 085 грн 27 коп., та складається з: суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 54 875 грн 37 коп.; суми заборгованості за інфляційними витратами 199 209 грн 89 коп.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, провадження № 14-495цс19, дійшла висновку про те, що оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України. Відтак, з дати ухвалення рішення суду валютою заборгованості стала національна валюта України гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. Аналогічний висновок міститься в постанові Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 року у справі № 569/15311/21.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

З огляду на те, що ОСОБА_1 не було сплачено заборгованість за кредитним договором №838/3-27/37/8-072 від 20 березня 2008 року і не виконано рішення суду про стягнення вищевказаної заборгованості у національній валюті України, тобто було порушено грошове зобов`язання, а у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень статті 625 ЦК України.

При цьому, позивачем заявлено до стягнення солідарно з відповідачів саме інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, тобто лише суму компенсаційної санкції за неналежне виконання ними зобов`язання, але не заявлено вимог про стягнення основної суми заборгованості за грошовим зобов`язанням та не заявлено позовних вимог про стягнення основної суми заборгованості за грошовим зобов`язанням, що свідчить про відсутність підстав вважати, що позивачем з метою стягнення основної суми заборгованості використано інший спосіб захисту.

Згідно із частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, судом встановлено, що на сьогоднішній день вказане рішення суду відповідачами не виконано.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Твердження скарги про те, що банком надано недостовірний розрахунок, колегія суддів не приймає, з огляду на наступне.

За розрахунком позивача за період з 24.02.2021 року по 23.02.2022 року, виходячи із суми заборгованості в 199209,89 грн, сума розрахованих 3% річних становить 54875,37 грн., а всього 254 085 грн 27 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є заборгованість по інфляційних та 3% річних, заявлена в межах позовної давності та за період з 24.02.2021 по 23.02.2022, та розрахована на суму боргу стягнуту за рішенням суду від 01.03.2017 та відповідає розрахунку банку, що міститься на а.с.29.

Розмір кредитної заборгованості та її складові відповідач не спростував, контррозрахунку боргу не надав, не довів відсутність заборгованості. Клопотання про призначення у справі судово-бухгалтерської експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості за кредитним договором не заявлялось.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції, вважаючи обґрунтованими вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених ст.625 ЦК України, виходить з того, що позичальник має невиконане грошове зобов`язання перед банком.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 07 липня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.