Справа № 643/944/25
Провадження № 2/643/2053/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2025 Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Власенка М. В.,

за участю секретаря судового засідання Каратаєвої Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Король В. Р. звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить:

стягнути з відповідача на користь позивача як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди 174465,32 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача як відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 вересня 2024 року сталася дорожньотранспортна пригода за участю водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року у справі № 645/5439/24 визнаний винним у її скоєнні. Так, страхова компанія виплатила ОСОБА_1 суму коштів 103367,10 грн. з вирахуванням комісії 1044,11 грн. у якості страхового відшкодування, проте така сума є недостатньою для повного відшкодування завданих відповідачем збитків, оскільки згідно наданої страховою компанією калькуляції розмір заподіяних позивачеві збитків становить 275912,42 грн. Крім цього, представник позивача зазначає про наявність збитків у вигляді сплаченої ним вартості діагностики автомобіля після ДТП у сумі 1930 грн. За указаних обставин, представник позивача просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 174465,32 грн.

Також представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода указаною ДТП, з огляду на таке. Дружина позивача станом на цей день перебувала на сьомому місяці вагітності, позивач був позбавлений засобу для пересування, тому він був змушений користуватися альтернативними способами пересування, чим спричинений дискомфорт, тому що вагітність дружини потребувала частих поїздок до лікарів та лабораторій. Безвідповідальними діями відповідача було зруйновано звичний уклад життя позивача, що відобразилося на його роботу та зменшили заробіток. Указана ДТП стала важкою моральною травмою для позивача, яку він оцінює у розмірі 200000,00 грн.

У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у вигляді різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, витрати на діагностику автомобіля, а також кошти за спричинення моральної шкоди. Крім цього, у позові заявлена вимога про стягнення з відповідача витрат на звернення за отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 25000,00 грн. та зі сплати судового збору у розмірі 4772,65 грн.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 27 січня 2025 року прийнято позов ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті.

27 лютого 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Харченко К. С. звернувся до суду з відзивом на позов, в якому просить у задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди відмовити повністю, а в частині стягнення моральної шкоди не заперечує проти її стягнення у розмірі 5000,00 грн. Відзив обґрунтований тим, що сума страхового відшкодування з виключенням з цієї суми вартості фізичного зносу на запчастини, ПДВ, франшизи складає 104411,21 грн. згідно відповіді страховика на адресу позивача. Зазначено, що поліс обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності ОСОБА_2 як власника наземного транспортного засобу встановлює розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну, у сумі 160000,00 грн., а франшиза у розмірі 2600,00 грн. сплачена відповідачем позивачеві у готівковій формі в день постановлення рішення про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Представник відповідача зазначає, що у разі наявності претензій з боку позивача щодо повноти компенсації йому матеріальної шкоди, він повинен стягувати відповідну суму в межах 160000,00 грн. зі страховика, а непокриту страховою виплатою суму з відповідача. Зазначає, що майнова шкода повністю компенсована позивачу страховиком та у відповідача відсутні будьякі обов`язки з компенсації позивачу майнової шкоди, хоча б межах страхового ліміту. Щодо вимог про стягнення суми моральної шкоди, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 не заперечує факту заподіяння моральної шкоди позивачу, проте до матеріалів справи не додано жодних доказів в її обґрунтування, однак з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що її розмір не може перевищувати 5000,00 грн. Також зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, становить близько 20000,00 грн., докази на їх понесення будуть надані додатково протягом 5 днів після винесення рішення суду, в разі відмови у задоволенні позовних вимог.

07 березня 2025 року судом зареєстровано подану представником позивача 06 березня 2025 року відповідь на відзив, у якій останній просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідь на відзив обґрунтована таким. У березні квітні 2018 року Верховний Суд (Касаційний цивільний суд) прийняв низку постанов у справах про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок настання дорожньотранспортних пригод, у яких Суд дійшов висновку, що потерпілий має право одержати повне відшкодування завданої шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільноправова відповідальність особи, яка завдала шкоду; право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір укладений на користь третіх осіб. Верховний Суд України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України. Твердження сторони Відповідача про необхідність стягнення матеріальної шкоди зі ПрАТ «СК «ВУСО» в межах встановленого ліміту у сумі 160000 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди зазначив, що позивач та його дружина були вимушені постійно користуватися послугами таксі, на підтвердження чого надають відповідні квитанції. Небажання Відповідача у досудовому порядку відшкодувати фінансові витрати на ремонт автомобіля, понесені позивачем витрати на діагностику авто, судовий збір, правову допомогу, таксі, нервові переживання через втрату єдиного в сім`ї транспортного засобу, а також судовий процес, який може тривати місяцями, не дають позивачеві можливості відремонтувати авто й повернутися до нормального життя, яке було до ДТП.

14 березня 2025 року представник позивача подав уточнений позов, уточнення не стосуються позовних вимог, є технічними виправленнями недоліків.

14 березня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з відзивом, поданим від власного імені, у якому просить поновити строк на його подання та відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Крім викладених у відзиві свого представника заперечень на позов зазначає також, що надана начебто страховою компанією калькуляція не може бути прийнята до уваги як доказ розміру завданої шкоди, оскільки вона не містить усіх необхідних реквізитів, а його не запрошували на огляд транспортного засобу. Позивачем не надано ні звіту про оцінку КТЗ, ні висновку експерта, а лише сумнівного походження калькуляцію, яка може бути лише складовою частиною висновку експерта, а не документом, на підставі якого позивач може робити оцінку про спричинену шкоду. Крім цього, зазначає, що позов не містить документів на підтвердження права власності на автомобіль, що свідчить про відсутність доказів права звернення до суду з цим позовом. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правову допомогу зазначає, що позивачем не надано квитанцій про їх оплату, розбіжності щодо визначених договором послуг та здійснених фактично послуг, а розмір витрат 25000,00 грн. не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру обставинам справи.

15 квітня 2025 року представник позивача звернувся до суду з запереченнями проти відзиву на позовну заяву, у яких просить прийняти їх до розгляду, а відзиви відповідача та його представника залишити без розгляду з огляду на порушення строків їх подання та необґрунтованості клопотань про поновлення строків на їх подання. Крім викладених у відповіді на відзив заперечень щодо доводів представника відповідача, зазначає, що страхові компанії є суб`єктами оціночної діяльності та проводять оцінку збитків при ДТП керуючись затвердженою відповідним наказом Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, тому додана до позову калькуляція ПрАТ «СК «ВУСО» є належним та допустимим доказом розміру спричиненої позивачеві матеріальної шкоди.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, від представника позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив таке.

Згідно ч. 1 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

За правилами ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати докази, подавати заяви та клопотання.

Відповідно до положень ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

З урахуванням положень ст. 43, 120, 121, 127 ЦПК України, з метою додержання права сторони на викладення своїх заперечень, доходить висновку про поновлення відповідачу та його представнику строку для подання відзивів та їх прийняття.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будьякого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що 09 вересня 2024 року о 18 год. 35 хвилин в м. Харків, Салтівське шосе, буд. 110, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Audi A4, д. н. з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Honda Civic, д. н. з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , котрий зупинився попереду, внаслідок чого останній за інерцією скоїв наїзд на припаркований попереду транспортний засіб Suzuki Vitara, д. н. з. НОМЕР_3 . Внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки.

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року у справі № 645/5439/24 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено відповідне адміністративне стягнення.

Постанова Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року у справі № 645/5439/24 набрала законної сили 14 жовтня 2024 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

При розгляді справи про цивільноправові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи справу, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Отже наявність вини у діях ОСОБА_2 у настанні дорожньотранспортної пригоди у даному випадку встановлена і не підлягає доказуванню.

Щодо відсутності документів на підтвердження права власності ОСОБА_1 пошкодженого автомобіля, то суд відхиляє ці доводи відповідача в обґрунтування безпідставності звернення позивача до суду з цим позовом, оскільки факт права власності підтверджується документами від ПрАТ «СК «ВУСО», а факт керування в момент ДТП таким транспортним засобом вищевказаним судовим рішенням.

Цивільноправова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно полісу № 222989133 обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 серпня 2024 року.

ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» вирішено здійснити виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 у розмірі 104411,21 грн.

Згідно долученої позивачем роздруківки скріншоту 02.10.2024 ПрАТ «СК «ВУСО» виплачено позивачеві вищевказану страхову виплату.

З наданої ПрАТ «СК «ВУСО» ремонтної калькуляції № 2394344 від 26.09.2024, здійсненої за допомогою системи AUDATEX, щодо належного ОСОБА_1 автомобіля Honda Civic, вартість діагностики автомобіля після ДТП Honda Civic, д. н. з. НОМЕР_2 , становить 1930,00 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньотранспортної пригоди, у загальному розмірі 174465,32 грн., який складається з різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування 275912,42 103367,10 = 172545,32 грн. та діагностики авто після ДТП у сумі 1930 грн.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільноправової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Отже, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільноправової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причиннонаслідковому зв`язку з порушенням».

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільноправова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961IV «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності (Закон № 1961IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільноправова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільноправова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961IV (статті 9, 2231, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.

При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права, шляхом окремого звернення вимоги до завдавача шкоди, страховика винної особи чи шляхом звернення до страховика та до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

В той же час, у постанові від 4 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зазначивши, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року № 1961IV «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (пункт 72).

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільноправової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється, згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином, зокрема після сплати страховиком боржника страхового відшкодування в межах ліміту за полісом, відповідно до спеціальних норм ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та сплати вже завдавачем шкоди, на користь потерпілого, різниці між дійсним обсягом завданих збитків та розміру страхового відшкодування, у відповідності до положень ст. ст. 1187, 1192 ЦК України.

Статтями 28, 29 Закону № 1961ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76 80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України. Зокрема, згідно із частинами першою, другою та третьою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо розміру виплати суд зазначає, що страхова компанія прийняла рішення про виплату 104411,21 грн. та здійснила виплату у зазначеному розмірі, однак позивачеві зарахувалася сума 103367,10 грн. на банківський рахунок внаслідок вирахування комісії у розмірі 1044,11 грн.

Розмір комісії суд не бере до уваги під час оцінки різниці розміру завданих збитків між виплаченим страховим відшкодуванням та фактичними витратами, оскільки страхова компанія виплатила визначену страховим актом суму, виконавши свій обов`язок перед позивачем, а стягнення комісії за банківські послуги не стосуються жодним чином страхових виплат, є умовами надання послуг позивачеві банківською установою.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що калькуляція про ремонт автомобіля позивача є належним доказом розміру заподіяної останньому матеріальної шкоди.

Будьяких належних та допустимих доказів на його спростування стороною відповідача не надано.

Щодо витрат з діагностики авто після ДТП, суд зазначає, що наданий суду акт хоч і містить зазначення про виконання таких робіт, проте доказів на підтвердження їх фактичної сплати, таких як фіскальний чек, або будьякі інші, підтверджуючі цей факт, суду не надані, що переконує суд у висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Одночасно, суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні і докази фактичної сплати відповідачем франшизи позивачеві.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача про те, що позивачем не доведено розмір завданої йому шкоди, оскільки такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами і суперечать наявним у справі матеріалам.

Відповідач не надав альтернативного висновку, звіту чи акту про вартість матеріального збитку, не заявив клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи у цій справі.

Відтак, суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача матеріального збитку підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 171501,21 грн. (275912,42 грн. сума за калькуляцією 104411,21 грн. сума страхової виплати).

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Встановлено, що внаслідок ДТП пошкоджено належний позивачеві автомобіль, що спричинило істотність вимушених змін у його життєдіяльності та сімейних стосунках. Вказані обставини є підставою для відшкодування потерпілій особі моральної шкоди.

Суд, вирішуючи спір у цій частині, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача внаслідок пошкодження належного йому майна, ступеню вини відповідача та із застосуванням принципів розумності і справедливості, дійшов висновку про стягнення з відповідача 20000,00 грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги в цій частині.

Згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої шостої цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У справі, яка розглядається, правнича допомога надавалась позивачеві на підставі договору про надання правової допомоги/юридичних послуг № 05102411 від 05.10.2024, згідно умов якого розмір оплати за виконання цих послуг становить 25000,00 грн. Зазначено строки виплати цієї суми 05.10.204 10000,00 грн., 11.10.2024 15000,00 грн.

До матеріалів справи також долучено акт приймання-передачі наданих послуг № 05102411 до зазначеного договору від 03.01.2025, згідно якого вартість наданих послуг становить 25000,00 грн. Послуги включали в себе адвокатський запит до ПрАТ «СК «ВУСО», проект претензії до ПрАТ «СК «ВУСО», комунікація адвоката, проект позовної заяви.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15ц).

Також, Верховний Суд під час розгляду справи № 761/34282/18 (постанова від 16.06.2021) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Судом також враховуються заперечення відповідача щодо суми витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Враховуючи характер спірних правовідносин, суд вважає такі витрати завищеними, де переслідується мета безпідставного збагачення, а не відшкодування реально понесених судових витрат.

Як наслідок, застосовуючи згадану вище практику Верховного Суду та враховуючи завдання цивільного судочинства, якими є в тому числі справедливий розгляд справи, суд вважає, що у межах цієї справи критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотримані в повній мірі і тому, беручи до уваги також часткове задоволення позовних вимог, ці витрати необхідно зменшити до суми 8000,00 грн., що відповідатиме принципам розумності, співмірності та обґрунтованості.

Відповідачем станом на день ухвалення судового рішення не надана заява про розподіл судових витрат зі сплати витрат на професійну правничу допомогу та доказів на підтвердження їх понесення.

Питання про судові витрати в частині витрат зі сплати судового збору суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 1744,65 грн. за вимогу про стягнення матеріальної шкоди та 3028 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди, позовні вимоги задоволено частково, а відтак відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1714,99 грн. та 302,80 грн. відповідно, загалом 2017,79 грн.

Керуючись ст. 4, 12, 76 81, 89, 133, 137, 141, 263 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у якості відшкодування завданої матеріальної шкоди суму у розмірі 171501,21 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування завданої моральної шкоди суму у розмірі 20000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1714,99 грн. та 302,80 грн., загалом 2017,79 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Михайло ВЛАСЕНКО