Номер провадження 2/211/2762/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

за головуванням - судді Гонтар А.Л.,

з участю секретаря судового засідання Землякової Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Соледарської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

28 жовтня 2024 року позивачі звернулися до Дружківського міського суду Донецької області до Соледарської міської військової адміністрації, Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно.

На підставі ухвали Дружківського міського суду від 01 листопада 2024 року відкрито провадження по цивільній справі, визначено проводити судовий розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 03 грудня 2024 року було проведено засідання, за результатами якого підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду на 15 січня 2025 року.

На підставі рішення Вищої Ради Правосуддя №3707/0/15-24 "Про зміну територіальної підсудності судових справ Дружківського міського суду Донецької області, Артемівського міськрайонного суду Донецької області" від 19.12.2024 з Дружківського міського суду Донецької області до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 21 травня 2025 року в провадження судді Гонтар А.Л. надійшли вищезазначені матеріали.

У позовній заяві позивачі просять суд визнати за ними право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 44,12 кв. м.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі вказують на те, що відповідно до договору № 43 від 14 лютого 1997 року вони є співвласниками квартири АДРЕСА_2 .

Право власності за ними на зазначений будинок зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації м. Артемівська», про що зроблено відмітку про реєстраційне посвідчення 17 грудня 1996 року за №9-1793.

На підставі ухвали Довгинцівського районного суду від 09 черввня 2025 року до провадження прийнято цивільну справу та призначено до розгляду на 08 липня 2025 року.

Позивачі у судове засідання не з`явилися, надали суду письмові заяви, в якій просять цивільну справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити.

Представники відповідача в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, просять ухвалити рішення на розсуд суду за наявними у справі матеріалами.

Оскільки сторони не з`явились у судове засідання, то відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд висновує таке.

Судом установлено, що відповідно до договору № 43 від 14 лютого 1997 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 .

Право власності за ОСОБА_1 на зазначену квартирпу зареєстровано БТІ м. Артемівська № 9-1793 від 17 грудня 1996 року на підставі розпорядження № 9309.

У договорі про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудкових територій № 1080 від 26 марта 2007 року як співвласники квартири АДРЕСА_1 зазначені ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Згідно з актовим записом № 254 24 липня 2010 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізівище на ОСОБА_3 .

Отже, виникла та існує ситуація, за якої позивач має право власності на квартиру, що підтверджується оригіналами документів на паперових носіях, однак він не має змоги належним чином та повноцінно здійснювати правомочності власника через відсутність можливості підтвердити реєстрацію такого права органом БТІ, в тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не можуть подати заяву для отримання компенсації за зруйновану квартиру.

Виходячи з вищевикладеного, позивачами право власності на квартиру набуте у 1996 році на підставі свідоцтва про право власності, зареєстровано органом, що здійснював реєстрацію права власності на той час, що свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру. Проте, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачам на вищезазначений об`єкт нерухомого майна у БТІ на теперішній час неможливо, позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном, а також ініціювати питання щодо отримання компенсації за зруйноване житло, що порушує його права як власника майна.

Відповідно до ст. 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як установлено у вимогах ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У частині першої статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З приписівст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК Україниє відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правиламистатті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5ст. 11 ЦК Україницивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням судуЦК Українипередбачає лише у статтях335та376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1ст. 328 ЦК України).

У постанові від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою уже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення).

Відсутність реєстрації права власності відповідно доЗакону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі N. 6 1622цс15. Тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Отже у статті 392 ЦК України, йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Позивачі у цій позовній заяві про визнання права власності є особами, яки вже є власниками майна.

Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачеами було доведено право власності на квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на квартиру у БТІ з території активних бойових дій на теперішній час неможливо, позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном, що порушує їх права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вимоги про стягнення судових витрат з відповідача позивачеами не заявлено.

Керуючись статтями 10,12,13,81,89,200,206,247,263-265,354,355 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Соледарської міської військової адміністрації, Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/4 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61.5 кв. м., в тому числі житловою площею 41.2 кв. м. Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/4 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61.5 кв. м., в тому числі житловою площею 41.2 кв. м.

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61.5 кв. м., в тому числі житловою площею 41.2 кв. м.

Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи,якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення,має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09 липня 2025 року.

Суддя: А.Л.Гонтар