Справа № 183/9384/23
№ 2/183/667/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 липня 2025 року місто Самар Дніпропетровської області
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Дубовенко І.Г., за участі секретаря судового засідання Зозулі В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяни Василівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Губиниська селищна рада Самарівського району Дніпропетровської області, Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, про скасування рішення державного реєстратора, суд
Водночас, позивач зазначає, що такого Договору її батько в її інтересах ніколи не укладав, про вказане нерухоме майно, яке начебто перебуває у неї на праві власності, їй невідомо, однак відомості, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно суперечать дійсності, не відповідають її інтересам, адже на підставі них їй щорічно нараховуються податкові зобов`язання, а саме, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідачем ОСОБА_2 відзиву на позов не подано.
Відповідачем Державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В. відзиву на позов не подано.
Ухвалою суду від 18 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, встановлений позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків 10 днів з дня вручення копії ухвали.
Ухвалою суду від 13 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрите провадження у даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче провадження.
18 березня 2024 року за клопотанням представника позивача витребувані докази у справі з КП НМБІ ДОР.
18 червня 2024 року за клопотанням представника позивача постановлено ухвалу про витребування доказів з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР.
28 січня 2025 року за клопотанням представника позивача у справі залучені співвідповідач та треті особа; зобов`язано позивача подати відповідний позов з доказами направлення його копії усім учасникам справи, продовжене підготовчий розгляд справи
07 квітня 2025 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрите та призначений судовий розгляд справи по суті.
У судове засідання позивач та/або представник позивача не з`явилися, представником позивача адвокатом Кур`ян Катериною Ігорівною подане клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав.
Відповідач Державний реєстратор Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В., в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена судом, про причини неявки не повідомила, відзиву на позов не подала.
Представник третьої особи Губиниської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені судом.
Представник третьої особи Четвертої Дніпровська державна нотаріальна контора, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені судом.
Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши підстави позову, письмові докази, долучені до матеріалів справи, а також матеріали інвентаризаційної справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків.
Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за вих. 2047 від 08.07.2023 повідомлено, що Договір на зберіганні цієї державної установи не перебуває, адже нотаріальні справи за запитуваний період (1990 рік) передані до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області.
З повідомлення Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області №13/01-21 від 01.02.2024 вбачається, що:
- відповідно до Реєстру для реєстрації нотаріальних дій Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори №2 за 1990 рік, що знаходиться на зберіганні у фондах нотаріального архіву, за 19 жовтня 1990 року нотаріальні дії не реєструвалися;
??- згідно з Реєстром для реєстрації нотаріальних дій Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори №3 за 1990 рік, що знаходиться на зберіганні у фондах нотаріального архіву, за 19 жовтня 1990 року нотаріальні дії не реєструвалися;
- у справі індекс к II-2 «Договори відчуження» Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за 1990 рік, том 19, що знаходиться на зберіганні у фондах нотаріального архіву, примірник договору купівлі-продажу від 19 жовтня 1990 року за участю за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутній.
- електронна копія технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, розташованого в АДРЕСА_1 , виготовленого ФОП ОСОБА_12 09.10.2016 року, де замовником технічної інвентаризації вказана особа ОСОБА_13 .
З інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 технічна документація не виготовлялась; право власності на вказаний об`єкт не зареєстроване.
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у віці 57 років, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області 04 жовтня 2006 року складений відповідний актовий запис за № 854.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Статтею 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Таким чином, на спірні правовідносини також поширюється дія норм ЦК Української РСР.
Ст.ст. 100, 101 ЦК Української РСР, що діяли станом на 19 жовтня 1990 року , визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. В особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Проте в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру.
За договором купівлі-продажу, відповідно до вимог ст. 224 ЦК Української РСР, (1963 р.), що діяла станом на 19.10.1990 року - продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 225 цього ж кодексу право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Жилий будинок (або частина його), згідно із статтею 226 цього кодексу, що є особистою власністю громадянина або подружжя, яке проживає спільно, і їх неповнолітніх дітей, може бути предметом договору купівлі-продажу з додержанням статей 101 і 102 цього Кодексу, а також при умові, що від імені продавця, його дружини і їх неповнолітніх дітей не провадилось продажу більше як одного будинку (або частини його) протягом трьох років, за винятком продажу будинків, придбаних через шлюб або спадкування. Відчуження громадянином жилого будинку більше одного разу на протязі трьох років допускається також при наявності поважної причини з особливого в кожному разі дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Якщо у громадянина або у дружини, що разом з ним проживає, і їх неповнолітніх дітей є в особистій власності жилий будинок, купівля ним другого будинку до припинення права власності на будинок, що є, допускається, коли це необхідно для задоволення потреб сім`ї громадянина в житлі з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. В разі купівлі другого будинку перший будинок підлягає відчуженню відповідно до правил статті 103 цього Кодексу. Не може бути предметом договору купівлі-продажу непридатний для проживання жилий будинок (або частина його), за винятком випадків продажу будинку на знос, продажу частини будинку співвласнику, а також продажу будинку для сезонного або тимчасового проживання, якщо він розташований в сільській місцевості. При продажу жилого будинку (або частини його) не дозволяється таке їх дроблення, при якому предметом договору купівлі-продажу є незначна частина жилого будинку (частини будинку), що не може бути виражена у вигляді відокремленого жилого приміщення, за винятком продажу її співвласнику. Якщо жилий будинок, що є в особистій власності громадянина, підлягає знесенню в зв`язку з вилученням земельної ділянки для державних або громадських потреб, то цей будинок може бути продано з дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, за винятком випадків продажу будинку на знос або підприємствам, установам, організаціям, яким відведено земельну ділянку, а також продажу частини будинку співвласнику.
Статтею 227 ЦК Української РСР, (1963 р.), що діяла станом на 19.10.1990 року визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, що діяла станом на 19 жовтня 1990 року 32. Угоди про відчуження або заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється (частина друга статті 35 Закону Української РСР "Про
державний нотаріат"). Такі документи державний нотаріус приймає лише при наявності на них запису про реєстрацію. 33. Угоди про відчуження майна, яке оподатковується податком або збором, а також угоди про розірвання таких договорів після реєстрації їх у відповідних органах, можуть бути посвідчені при умові подання доказів сплати податків або зборів (звільнення від сплати податку або збору) або при згоді відповідних органів і набувача про перевід нарахованого податку або збору на набувача. При нотаріальному посвідченні зазначених угод повинна бути витребувана довідка фінансового органу про відсутність заборгованості по податках, а також довідка інспекції державного страхування про відсутність заборгованості по обов`язковому окладному страхуванню. На підтвердження сплати збору власниками автомототранспортних засобів може бути подана квитанція про сплату збору. Перевіривши сплату збору, державний нотаріус робить на примірнику угоди, що залишається в справах державної нотаріальної контори, відповідну відмітку, в якій зазначає номер, дату, на чиє ім`я та якою установою видана квитанція. Відмітка підписується державним нотаріусом. Довідки про сплату податків і зборів дійсні на протязі місяця. Якщо в довідці вказано, що податки і збори сплачені за квартал чи за весь рік, довідка дійсна на протязі цього строку. 34. Угоди про відчуження або заставу спільного майна подружжя, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення, можуть бути посвідчені державним нотаріусом лише при наявності згоди другого з подружжя, висловленої у письмовій формі, та з дотриманням інших правил, викладених у пп.52-53 цієї Інструкції. 35. При з`ясуванні дієздатності учасників угоди державний нотаріус вимагає документ (див. пункт 12 цієї Інструкції), в якому вказано вік учасника угоди. Якщо у державного нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників угоди внаслідок душевної хвороби або недоумства не може розуміти значення своїх дій або керувати ними чи внаслідок зловживання спиртними напоями або наркотичними речовинами ставить свою сім`ю в тяжке матеріальне становище, а відомостей про визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною немає, державний нотаріус відкладає вчинення угоди і з`ясовує, чи є рішення суду про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною. Якщо таке рішення судом не виносилось, державний нотаріус повідомляє про своє припущення одну з осіб чи одну з організацій, вказаних у ст.256 Цивільного процесуального кодексу УРСР ( 1502-06 ), які можуть поставити перед судом питання про визнання цієї особи недієздатною або обмежено дієздатною. У своєму листі державний нотаріус просить повідомити його про прийняте рішення. В залежності від прийнятого цією особою чи організацією рішення державний нотаріус або вчиняє угоду, або зупиняє вчинення нотаріальної дії до розгляду справи в суді. Угоди за неповнолітніх, які не досягли 15 років, а також від імені громадян, визнаних у судовому порядку недієздатними, вчиняють батьки, усиновителі або опікуни (статті 14, 16 Цивільного кодексу УРСР ( 1540-06 ). Угоди від імені неповнолітніх віком від 15 до 18 років, а
також від імені осіб, визнаних у судовому порядку обмежено дієздатними, можуть бути посвідчені лише при умові, якщо вони вчинені за згодою батьків, усиновителів або піклувальників (статті 13, 15 Цивільного кодексу УРСР). Справжність підпису батьків, усиновителів або піклувальників на заяві про їх згоду на посвідчення угод від імені неповнолітніх віком від 15 до 18 років, а також від імені осіб, визнаних у судовому порядку обмежено дієздатними, повинна бути засвідчена нотаріальним органом або організацією, в якій працює чи навчається заявник, житлово-експлуатаційною конторою (управлінням будинками), правлінням житлово-будівельного кооперативу за місцем його проживання або адміністрацією стаціонарного лікувального закладу, в якому він перебуває на лікуванні. Засвідчення справжності підпису не потрібне, якщо батьки, усиновителі або піклувальники прийдуть до державної нотаріальної контори і особисто подадуть державному нотаріусу заяву про згоду на посвідчення угоди. У цьому випадку державний нотаріус установлює особу заявника, перевіряє справжність його підпису, про що робить відмітку на заяві і вказує назву документа, його номер, дату видачі і назву установи, що видала документ, який стверджує особу. Заява про згоду на посвідчення угоди може бути викладена на звороті примірника угоди, що залишається в справах державної нотаріальної контори, або на окремому аркуші. Державні нотаріуси вимагають дозвіл органу опіки і піклування на право опікуна укладати, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод, якщо вони виходять за межі
побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов`язань тощо. Питання про дозвіл на право опікуна вчиняти, а піклувальника давати згоду на вчинення від імені підопічного угод, зазначених у абзацах шостому - сьомому цього пункту, вирішує орган опіки і піклування шляхом прийняття відповідного рішення. Опікун і піклувальник, їх чоловік або жінка і близькі родичі не вправі укладати угоди з підопічними, а також не вправі представляти осіб, які перебувають у них під опікою і піклуванням, при укладенні угод між підопічним і чоловіком чи жінкою опікуна або піклувальника та їх близькими родичами. Опікун і піклувальник не вправі здійснювати дарування від імені підопічного, а також зобов`язуватись від його імені порукою (стаття 146 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР ( 2006-07 ). Правила, викладені в абзацах шостому - дев`ятому цього пункту, поширюються і на угоди, що укладаються батьками (усиновителями) як опікунами чи піклувальниками своїх неповнолітніх дітей. У випадках, коли законом дозволяється одружуватись до досягнення вісімнадцятирічного віку, громадянин, який не досяг вісімнадцятирічного віку, набуває дієздатності в повному обсягу з моменту одруження (стаття 11 Цивільного кодексу УРСР ( 1540-06 ). 47. Посвідчення договорів про відчуження жилого будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників провадиться за місцем знаходження жилого будинку. 48. При нотаріальному посвідченні договорів про відчуження жилого будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників державні нотаріуси вимагають подання документів, які підтверджують право власності на них у осіб, що відчужують. Право особистої власності громадян на жилий будинок (частину будинку), квартиру в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, що відчужується, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів: нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності (договором про право забудови, укладеним до 26 серпня 1948 року), договором (випискою з нього) про надання житлово-будівельному колективу індивідуальних забудовників земельної ділянки для будівництва жилого будинку; нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни; виданим державною нотаріальною конторою свідоцтвом про придбання жилого будинку (частини будинку) або квартири з прилюдних торгів; свідоцтвом про право особистої власності на будинок (частину будинку); актом про денаціоналізацію (демуніципалізацію) будинку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданим державною нотаріальною конторою; копією рішення народного суду, що вступило в законну силу, яке підтверджує право власності на будинок; договором про поділ майна; рішення товариського суду про поділ будинку між подружжям. На підтвердження права особистої власності на жилий будинок (частину будинку), квартиру в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників можуть бути подані інші документи, які ввійшли до "Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР", доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої
Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженої з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року. Перелічені документи приймаються державним нотаріусом при наявності відмітки про реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації виконавчого комітету відповідної Ради депутатів трудящих або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Крім правовстановлюючих документів на будинок (частину будинку), квартиру в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, що відчужується, державний нотаріус вимагає довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, оформлену у відповідності з Інструкцією про порядок заповнення довідок-характеристик, що видаються бюро технічної інвентаризації власникам індивідуальних жилих будинків (частин будинків) для подання у державні нотаріальні контори при оформленні угод, затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР 17 березня 1966 року. Строк дії довідки-характеристики 3 місяці. Якщо фактичний розмір земельної ділянки, вказаний у довідці-характеристиці бюро технічної інвентаризації, більший, ніж вказано у правовстановлюючому документі, а також у випадках, коли з довідки-характеристики видно, що власником зроблено до будинку добудови (надбудови) або переобладнання нежилого приміщення в жиле без встановленого дозволу, державний нотаріус вимагає подання рішення виконавчого комітету відповідної Ради депутатів трудящих про зміну розміру земельної ділянки (в межах норм, встановлених для даної місцевості) або про дозвіл зробити добудову (надбудову) або переобладнання. При відсутності рішення виконавчого комітету про зміну розміру земельної ділянки в договорі про відчуження розмір її зазначається за правовстановлюючим документом. При відсутності рішення виконавчого комітету про дозвіл зробити добудову (надбудову) або переобладнання державний нотаріус відмовляє в посвідченні договору відчуження будинку або частини цього будинку, до якої власником її зроблено таку добудову (надбудову) або переобладнання. Якщо фактичний розмір земельної ділянки, зазначений в довідці бюро технічної інвентаризації, виявиться меншим, ніж у правовстановлюючому документі, в договорі про відчуження зазначається розмір за довідкою-характеристикою бюро технічної інвентаризації. 49. Договір про відчуження жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників може бути посвідчений при умові, щоб внаслідок купівлі-продажу, дарування або міни жилого будинку (частини будинку), квартири у набувача та його чоловіка або дружини, що проживає з ним спільно, і їх неповнолітніх дітей, не виявилось більше одного будинку (частини будинку), квартири. Проте наявність на праві особистої власності у одного або кількох з числа зазначених вище громадян частини жилого будинку не позбавляє права інших з цих громадян набути другу частину цього ж будинку. В будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру (стаття 101 Цивільного кодексу УРСР (1540-06). Договір купівлі-продажу жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників на ім`я громадянина або його дружини (чоловіка), що разом з ним проживає, чи їх неповнолітніх дітей, при умові, що в одного з них є в особистій власності жилий будинок (частина будинку), квартира, може бути посвідчений державним нотаріусом, коли це необхідно для задоволення потреб сім`ї громадянина в житлі, за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради депутатів трудящих (стаття 226 Цивільного кодексу УРСР). У договорі купівлі-продажу такого жилого будинку (частини будинку), квартири повинно бути зазначено, що набувач зобов`язаний протягом року провести відчуження першого жилого будинку (частини будинку), квартири. Річний строк рахується з дня посвідчення договору про відчуження. Граничний розмір жилої площі будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, що набувається, не повинен перевищувати 60 кв.метрів (стаття 102 Цивільного кодексу УРСР). Договір купівлі-продажу жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників розміром жилої площі більше 60 кв.метрів може бути посвідчений лише при наявності рішення виконавчого комітету
районної, міської Ради депутатів трудящих, яким набувачу, що має велику сім`ю або має право на додаткову жилу площу, дозволяється придбати цей будинок (частину будинку), квартиру. У цьому випадку жила площа будинку (частини будинку), квартири не повинна перевищувати розміру, визначеного для даної сім`ї за нормами, встановленими для громадян, що проживають у будинках місцевих Рад депутатів трудящих, включаючи у відповідних випадках і додаткову жилу площу (частина п`ята статті 300 Цивільного кодексу УРСР (1540-06). При посвідченні договору купівлі-продажу жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників слід дотримуватись правила, згідно з яким від імені продавця, його дружини (чоловіка), що проживають спільно з ним, або їх неповнолітніх дітей, не може провадитись продаж більш як одного будинку (частини будинку), квартири протягом трьох років, за винятком продажу будинків, придбаних через шлюб або спадкування. Продаж громадянином жилого будинку більше одного разу на протязі трьох років допускається також при наявності поважної причини з особливого в кожному разі дозволу виконавчого комітету районної, міської Ради депутатів трудящих (стаття 226 Цивільного кодексу УРСР). На підтвердження дозволу про відчуження жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників до спливу трирічного строку відчужувач повинен подати державному нотаріусу рішення виконавчого комітету районної, міської Ради депутатів трудящих. Відчуження одного жилого будинку частини будинку) по частинах на протязі трирічного строку не виключається. Продавцю і покупцю жилого будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників роз`яснюється зміст статей 101, 226 Цивільного кодексу УРСР (1540-06), про що зазначається в текстах договорів.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Таким чином, у сукупності вказані докази та факти, а саме те, що у державних органах, на яких покладено обов`язок здійснювати контроль за зберіганням та обліком нотаріальних справ, та даних про нерухоме майно, відсутні відомості про вчинення нотаріальної дії (посвідчення Договору та його укладення між сторонами), та інформації про існування Нежитлових будівель у період з дати, що зазначена в Договорі (19.10.1990) по сьогодні, дають підстави суду дійти до висновку, про те, що Договір між сторонами насправді не укладався, а державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяною Василівною було внесено недостовірні відомості в державні реєстрі, що посвідчують право власності на нерухоме майно.
При цьому, необхідно вказати, що державний реєстратор Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяна Василівна мала встановити факт неукладеності договору з огляду на наступне.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент спірної реєстрації) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з другим пунктом частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється, зокрема, державними реєстраторами.
Відповідно до першого пункту частини третьої статті 10 зазначеного Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах.
Із змісту пункту третього частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.02.2021 у справі 909/1289/19, одним з обов`язків державного реєстратора є встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а для перевірки цієї інформації з метою недопущення подвійної державної реєстрації прав державний реєстратор повинен, зокрема, запитувати інформацію від органів, які відповідно до чинного на час оформлення прав законодавства проводили таке оформлення, вимагати у разі потреби подання додаткових документів, тощо.
У ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав. Зокрема, у п. 5 ч. 1 цієї статті зазначено, що у державній реєстрації прав може бути відмовлено, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Отже, суд погоджується із доводами позивача про те, що рішення за індексним номером: 43178639 від 24.09.2018 про державну реєстрацію права власності на Нежитлові будівлі було прийнято всупереч нормам чинного законодавства, і тому, в частині визнання протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяни Василівни 24.09.2018, за індексним номером: 43178639, яким було зареєстровано право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна: нежитлові будівлі загальною площею 2973,7 кв. м.: склад «А» загальною площею 2403,9 м. кв.; склад «Б» загальною площею 569,8 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позовна заява у даній справі підлягає задоволенню.
Статтями 41-42, 44-49, 51, 53, 59 ЦК Української РСР, (1963 р.), що діяли станом на 19.10.1990 року визначено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. У випадках, коли угоди між організаціями або між організацією і громадянином укладаються в усній формі, організація, яка оплатила товари або послуги, повинна одержати від другої сторони письмовий документ, що стверджує одержання грошей і підстави їх одержання. Повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписатися, то за його дорученням угоду може підписати інший громадянин. Підпис останнього повинен бути засвідчений організацією, в якій працює або навчається громадянин, що укладає угоду, або житлово-експлуатаційною організацією за місцем його проживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні, або органом чи службовою особою, що вчиняють нотаріальні дії. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Недодержання форми зовнішньоторговельних угод і порядку їх підписання (стаття 568 цього Кодексу) тягне за собою недійсність угоди. Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом . Якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін в разі виконання угоди обома сторонами в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави. Недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг п`ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод. Угода, укладена неповнолітнім віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років без згоди його батьків (усиновителів) або піклувальника, може бути визнана судом недійсною за позовом батьків (усиновителів) або піклувальника. Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Відповідно до вимог ст.ст. 202-204, 215 ЦК України (ред.2003 р), правочином є дія особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Таким чином, відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності особи, при вчиненні нею правочину, є підставою для визнання правочину нікчемним в позасудовому порядку.
Зі змісту статті 203 ЦК України вбачається, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з висновком, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
Однак, як зазначає Велика палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, в тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. При цьому, у разі відсутності такого реквізиту на документі, як підпису, документ є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Водночас, суд констатує, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів, зокрема, фізичних осіб, який передбачений положенням Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами.
Разом з цим, вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в суді, оскільки до його повноважень не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 280-282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяни Василівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Губиниська селищна рада Самарівського району Дніпропетровської області, Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Тетяни Василівни 24.09.2018, за індексним номером: 43178639, яким було зареєстровано право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна: нежитлові будівлі загальною площею 2973,7 кв. м.: склад «А» загальною площею 2403,9 м. кв.; склад «Б» загальною площею 569,8 м. кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позов залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса для листування: АДРЕСА_4 , адреса електронної пошти: невідома).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП невідомий, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 , електронна пошта невідома).

Повний текст рішення виготовлений 07 липня 2025 року.

Суддя І.Г.Дубовенко