Номер провадження: 22-ц/813/2601/25
Справа № 501/944/24
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

12 березня 2024 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 21 червня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №467707-КС-002 у формі електронного документу шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку визначеному ст..12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до договору, відповідачу в кредит надані грошові кошти у розмір 30000,00 грн.

Позивач перерахував відповідачу на його банківську картку № НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 30 000,0 грн, однак відповідач належним чином свої зобов`язання за договором не виконує внаслідок чого, станом на 12.02.2024, утворилась заборгованість у розмірі 99699,73 грн, яка складається з: 29836,72 грн заборгованість по тілу кредиту; 69863,01 грн сума прострочених платежів по процентам.

Відповідач в добровільному порядку заборгованість за кредитом не погашає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить суд задовольнити позов.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Представник відповідача адвокат Мазурик З.Я. надала відзив на позовну заяву (а.с.123-125) в якому вказала, що ОСОБА_1 позовні вимоги не визнає з наступних підстав.

Позивачем не доведено належними доказами розмір заборгованості за кредитним договором наданий розрахунок заборгованості не є первинним документом бухгалтерського обліку а є одностороннім арифметичним розрахунком стягнутих сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони. Виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту.

Окрім того, надані позивачем паперові копії кредитного договору не можуть вважатися електронними документами оскільки не відповідають вимогам ст..ст.5,7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та не є належними доказами укладення договору між позивачем та відповідачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10 вересня 2024 року позов ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором №467707-КС-002 від 21.06.2023 року в розмірі 99699,73 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі тіла кредиту 30 000 гривень, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1) сума за користування кредитними коштами нарахована поза межами користування кредитом, а тому є безпідставною, оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні підстави нараховувати передбачені договором проценти;

2) судом першої інстанції не взято до уваги те, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, наданий позивачем за вказаним кредитним договором, складений самим позивачем і не містить жодного підтвердження реальності господарської операції;

3) нарахований позивачем розмір відсотків є несправедливо непомірним тягарем для відповідача.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 18 червня 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, однак у судове засідання не з`явились, жодних заяв або клопотань не подавали.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру заборгованості.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 21 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Бізнес Позика» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим укладено Договір №467707-КС-002 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), шляхом обміну електронними повідомленнями (т.1 а.с.34-42).

ТОВ «Бізнес Позика» 21 червня 2023 року направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) щодо укладення Договору №467707-КС-002 про надання кредиту на умовах визначених офертою, яку було прийнято останнім, відповідно до Прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) укласти договір №467707-КС-002 про надання кредиту.

Таким чином, 21 червня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 був укладений Договір №467707-КС-002 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором UA-4317.

Відповідно до договору №467707-КС-002 ТОВ «Бізнес Позика» надав позичальникові грошові кошти у розмірі 30000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності (кредит), а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит.

Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата кредит надається стоком на 24 тижні (п.2,3 договору), стандартна процентна ставка за кредитом: в день 2,00000000 фіксована, знижена процентна ставка за кредитом в день 1,15013259, фіксована.

Комісія за надання кредиту 4500,0 грн. (п.2.5 договору)

Орієнтована загальна вартість кредиту 78000,0 грн. (п.2.8 договору).

Орієнтована реальна річна процентна ставка 9168,16 процентів (п.2.9 договору).

Згідно з пунктом 3.2 Договору, протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується за ставкою вказаною в п 2.4 договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом в залежності від дотримання позичальником графіку платежів, що вказаний в п.3.2.3 та додатку №1 до договору.

Розділом 3 кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.

До позовної заяви позивачем додано також Паспорт споживчого кредиту, в якому сторонами обумовлено права та обов`язки клієнта, права та обов`язки ТОВ «Бізнес Позика», умови кредитування, порядок повернення кредиту та міститься інформація про підпис клієнта, а саме: підписано електронним підписом одноразовим ідентифікаторомUA-2254, номер телефону НОМЕР_2 від 21.06.2023р. (а.с.30-33).

Кредитний договір підписаний позичальником ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-4317, номер телефону НОМЕР_2 від 21 червня 2023 року (т.1 а.с.42).

ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за кредитним договором виконано в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у відповідних розмірах та на узгоджених умовах.

На ухвалу суду про витребування доказів АТ «Сенс Банк» повідомило, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , клієнт банку та на його ім`я відкрита картка № НОМЕР_1 , рахунок до катки НОМЕР_4 (т. 1 а.с.211).

Згідно з довідок, які сформовані ТОВ «ФК Елаєнс», відповідачу на картку НОМЕР_1 перераховані кошти на загальну суму 30000,0 грн, призначення платежу: перерахунок коштів ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 до кредитного договору №467707-КС-002 від 21 червня 2023 року (т.1 а.с.65-66).

ТОВ «ФК Елаєнс» надає посередницькі послуги ТОВ «Бізпозика» з кредитування клієнтів за допомогою платіжної системи «Fondy».

Номер зазначеної банківської картки для перерахунку коштів відповідачем вказано при заповненні анкетних даних (Анкета клієнта) від 21 червня 2023 року в особистому кабінеті (т.1 а.с.61).

Таким чином, в матеріалах справи наявні докази надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 30000,0 грн. Зазначені обставини не були спростовані відповідачем.

Проте, всупереч укладеному договору, відповідач свого зобов`язання по погашенню кредиту не виконує і станом на 12 лютого 2024 року утворилась заборгованість за договором в розмірі 99699,73 грн., яка складається: з суми прострочених платежів по тілу кредиту 29836,72 грн; суми прострочених платежів по процентах 69836,01 грн.

На підтвердження вказаної заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитом (т. 1 а.с.18-21).

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що наданий розрахунок не є належним доказом, однак не надав суду першої інстанції свій розрахунок.

Договір про надання банківських послуг укладено шляхом оферти-пропозиції стороні укласти договір з урахуванням викладених умов. Оферта вважається прийнятою після її акцепту (згоди з оплати або гарантування оплати документів), ст. 642-644 ЦК України.

Згідно з ст. 525, 526,530, 610 ЦК України, зобов`язання, які взяли сторони на себе при укладанні і договору, повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковий для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У свою чергу, положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Положення ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема, передбачено, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

В силу вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором.

Положенням ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Однак, не дивлячись на взяті на себе зобов`язання, відповідач не дотримується умов договору, а саме не здійснює повернення кредиту та відсотків за користування кредитом у терміни та на умовах, визначених за Договором .

Відповідачем не спростовано наявність укладеного кредитного договору, як і не надано доказів погашення кредиту в строки, визначені договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню та з відповідача на користь ТОВ «Бізнес Позика» слід стягнути заборгованість за кредитним договором №467707-КС-002 від 21 червня 2023 року у розмірі 99699,73 грн.

Водночас відповідач у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, зокрема, посилається на те, що вимоги щодо нарахування відсотків є несправедливими і значно перевищують розмір за тілом кредиту.

Апеляційний суд погоджується з такими доводами відповідача з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23.

Апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 отримав за кредитним договором 30000 грн, а проценти за користування кредитом становили 43 500 гривень.

Колегія суддів стверджує, що дійсно розмір відсотків є завищеним відносно тіла кредиту, непропорційними і нерозумними, що є за своєю суттю несправедливим, оскільки порушують права споживачів кредитних послуг.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд застосовує положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині обмеження компенсаційних заходів (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) і вважає за необхідне стягнути суму заборгованості за відсотками у розмірі 15 000 гривень.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що сума за користування кредитними коштами нарахована поза межами користування кредитом, а тому є безпідставною, оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні підстави нараховувати передбачені договором проценти, то колегія суддів зазначає таке.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до договору №467707-КС-002 від 21 червня 2023 року видача кредиту датується 21 червня 2023 року, а дато повернення є 06 грудня 2023 року.

Тому стягненню підлягають проценти за користування кредитним коштами саме по 06 грудня 2023 року включно.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором договору №467707-КС-002 від 21 червня 2023 року вбачається, що станом на 06 грудня 2023 року залишок заборгованості становить 99 699,73 грн.

Таким чином, судом першої інстанції стягнено заборгованість з ОСОБА_1 в межах строку дії кредитного договору.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що до суду не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження суми відсотків, які необхідно стягнути, то колегія суддів зазначає таке.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Апеляційний суд зазначає, що первинні бухгалтерські документи у даному випадку підтверджують факт видачі кредитних коштів, що і не заперечується самим скаржником, оскільки фактично він просить задовольнити позовні вимоги в частині тіла кредиту.

Також в апеляційній скарзі скаржник зазначає про відсотки є завищеними відносно тіла кредиту, що також враховано судом апеляційної інстанції і зменшено їх розмір.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, тому є підстави для зміни рішення суду першої інстанції шляхом викладення абзацу другої резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором №467707-КС-002 від 21.06.2023 року у загальному розмірі 44 836,72 гривень, яка складається з: - заборгованості за тілом кредиту - 29836,72 гривень; - заборгованості за відсотками 15 000 гривень».

Розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов задоволено частково, що становить 45% від загальної ціни позову.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1362,60 гривень, а з ТОВ «Бізнес Позика» на користь ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги 2498,10 гривні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 вересня 2024 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини у такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором №467707-КС-002 від 21.06.2023 року у загальному розмірі 44 836,72 гривень, яка складається з:

- заборгованості за тілом кредиту - 29836,72 гривень;

- заборгованості за відсотками 15 000 гривень».

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1362,60 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика`на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2498,10 гривень.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2025 року.

Найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд.26, офіс 144.

Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда