ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/746/25
"09" липня 2025 р. смт. Петриківка
Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Іщенко І.М., за участю секретаря судового засідання Єрмолаєвої О.В., розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди,
13.05.2025 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, посилаючись на те, що згідно з наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 03.06.2024 року № 161к вона призначена на посаду головного спеціаліста другого відділу забезпечення обвинувачення в регіоні та в апеляційному суді управління підтримання публічного обвинувачення в суді Дніпропетровської обласної прокуратури з 06.06.2024 року, який знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова, 1в.
21.11.2024 року вона перебувала на своєму робочому місці та виконувала свої посадові обов`язки, роботу перервало повідомлення про оголошення повітряної тривоги близько 10:17(18) год., в наслідок чого вона пройшла до укриття, наявне у приміщенні, та в моменті вже лежана на підлозі через пряме влучання ракети о 10:19 год. у приміщення адміністративної будівлі з південної сторони, де знаходився її кабінет, відкривши очі зрозуміла, що відбулось, піднявшись відчула сильну кровотечу з області голови, побачила завалені шафи, відсутність віконної рами, дверей, почала перебиратись по заваленим шафам та виходити до коридору, де побачила відсутність стінки (в сторону якої прилетіла ракета), вибиті шибки, двері, обвалену стелю та купу іншим будівельних матеріалів які були в коридорі після влучання, йдучи до виходу зустріла своїх колег, які вивели її з будівлі та викликали швидку допомогу.
Прибувши на кареті швидкої допомоги у загальному стані середнього ступеня тяжкості до КП «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР хірургічне відділення, було встановлено діагноз: мінно-вибухова травма, ЗЧМТ (закрита черепно-мозкова травма), струс головного мозку, акубаротравма (травма внаслідок дії акустичної вибухової хвилі, поєднує ознаки акустичної травми та травми внаслідок тиску, більш відома як «контузія», а за міжнародною класифікацією має назву «черепно-мозкова травма від дії мінно-вибухової хвилі»), забійна рана лобної ділянки, забій ліктя, ПХО (первинна хірургічна обробка) рани, отже в лікарні було здійснено первинну хірургічну обробку рани, а саме накладення швів в лобній ділянці розміром в 9 см.
З КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР Хірургічне відділення її виписано зі стаціонару 26.11.2024 року, перебування на амбулаторному лікуванні супроводжувались постійними головними болями, слабкістю, безсонням, нічними кошмарами, страхами, тривожністю на будь-який звук, в цілому незадовільним самопочуттям, що супроводжується і дотепер.
Крім того, було складено та затверджено начальником Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці акт спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 21.11.2024 року о 10-19 год., в якому вказано всі відомості на підтвердження причино наслідкового зв`язку між ракетним обстрілом та спричиненням їй фізичного болю, страждання, яких зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
Крім естетичної та фізичної сторони, постраждала морально, що супроводжується й надалі, через завдану моральну шкоду неправомірними діями відповідача, яка полягає у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях з приводу своєї зовнішності. Я змушена постійно залучати значні фізичні та душевні ресурси, щоб зменшити наслідки поранення, які дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Стан після поранення супроводжується почуттями страху, розгубленості, образи, тривоги за своє здоров`я, фактично відбулося порушення нормального способу життя, часто сняться жахіття, відчувається біль в лобній ділянці та лікті, який посилюється в холодну пору року, що заважає нормально жити.
Так, з боку дій відповідача, завдано моральну шкоду, фізичні та психологічні незручності, психологічні травми, які виникли після пережитого в наслідок ракетного обстрілу до сьогодні має стійкий страх, коли чує сигнали повітряної тривоги, оскільки має асоціацію з ракетним обстрілом та загрозою для свого життя та здоров`я.
Позивачка вважає, що Російська Федерація, яка зіпсувала якість її життя, має за це відповідати, як перед Україною загалом, так і перед нею, тому стверджує, що країною агресором спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 2301450 грн, яка має бути їй відшкодована.
Ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 14.05.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 21).
Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29.05.2025 року справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 35).
Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с. 33).
Представник відповідача Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації у підготовче судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України за веб-адресою: dp.court.gov.ua (а.с. 23, 37), про причини неявки суду не повідомив.
Разом з тим, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 08.06.2022року по справі № 490/9551/19, після початку війни в Україні, а саме: з 2014 року, суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди завданої особі в результаті збройної агресії російською федерацією за позовом, поданим саме до цієї країни.
У відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти Російської Федерації, у т.ч. в особі Посольства Російської в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в російській федерації передати до Міністерства закордонних справ російської федерації ноту МЗС з питання отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти Російської Федерації.
Разом із тим, у зв`язку з порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акту, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 року нотифікувало МЗС Російської Федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992 року.
Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Комунікація МЗС з органами влади Російської Федерації також не здійснюється.
Отже, подальше застосування зазначеного вище алгоритму з отримання згоди Російської Федерації на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється.
У зв`язку із чим, інформацію про дату, час та місце розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, було повідомлено відповідачу через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Судом було вжито усіх можливих процесуальних заходів задля належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та створення учасникам процесу належних умов для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надано сторонам строк для подачі відзиву, відповіді на відзив.
Позивачка ОСОБА_1 надала заяву про підтримання позовних вимог про стягнення моральної шкоди тільки у розмірі 2 301 450 грн, просила розглядати справу у її відсутність.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, для відкладення судом розгляду справи, суд не вбачає.
Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
В силу приписів ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказами згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Щодо судового імунітету відповідача як іноземної держави, суд виходить з такого.
Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.
Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.
Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.
Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.
Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент розгляду справи судом. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
До такого висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19.
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до РФ про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії РФ на території України.
У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.
Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.
У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі Члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-якимось іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.
Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у справі, суд врахував, те що предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, громадянину України, місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом "генерального делікту").
У разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.
Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ.
Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (ч. 2 ст. 2 ЦК України).
Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, що передбачено п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів, що передбачено п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримала 21.11.2024 року мінно-вибухову травма, ЗЧМТ, струс головного мозку, акубаротравму, забійну рану лобної ділянки, забій ліктя, СПО (21.11.2024) - ПХО ран, що підтверджується випискою КП «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР хірургічного відділення, де остання перебувала на стаціонарному лікуванні з 21.11.2024 року по 26.11.2024 року , що підтверджується випискою із медичної картки (а.с. 7).
Актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 21.11.2024 року о 10-19 год., складеного комісією та затвердженого начальником Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 06.02.2025 року підтверджується причино наслідковий зв`язок між ракетним обстрілом в адміністративній будівлі Дніпропетровської обласної прокуратури та Дніпропетровської торгово-промислової палати за адресою: вул. Вадима Гурова, 1в, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області та в у нежитловій будівлі ТОВ «Метінвест Бізнес Сервіс» по вул. Степана Тільги, 4, м. Кривий Ріг (поруч з адміністративною будівлею за адресою: вул. Вадима Гурова, 1в) та спричиненням ОСОБА_1 ушкодженням здоров`я, діагноз встановлено закладом охорони здоров`я: мінно-вибухова травма, ЗЧМТ, струс головного мозку, акубаротравма, забійна рана лобної ділянки, забій ліктя, СПО (21.11.2024) (а.с. 11-19).
Також в акті зазначено, що 21.11.2024 року, близько 09 години 00 хвилин потерпіла ОСОБА_1 прибула до свого робочого місця за адресою: АДРЕСА_1 , після чого приступила до виконання своїх посадових обов`язків.
О 10 годині 17 хвилин на телефон потерпілої ОСОБА_1 надійшло повідомлення про оголошення повітряної тривоги у Дніпропетровській області. Не нехтуючи повідомленням про оголошення повітряної тривоги, потерпіла почала рухатись до укриття, яке наявне в приміщенні адміністративної будівлі. Відразу, після оголошення повітряної тривоги, пролунав вибух. Вибуховою хвилею потерпілу відкинуло в сторону, в результаті чого ОСОБА_1 отримала травми голови та ліктя.
Внаслідок вибуху були повалені шафи в кабінеті, по яким потерпіла ОСОБА_1 почала вибиратися з кабінету. Після того, як вдалося вийти в коридор, потерпіла побачила, що будівля пошкоджена, пошкоджені вікна та двері. Попрямувавши у бік укриття, в коридорі ОСОБА_1 зустріла головного, спеціаліста другого відділу забезпечення обвинувачення в регіоні та в апеляційному суді управління підтримання публічного обвинувачення в суді ОСОБА_2 та спеціаліста відділу документального забезпечення ОСОБА_3 . Вони разом вийшли з будівлі та викликали потерпілій швидку допомогу.
За висновком комісії із спеціального розслідування групового нещасного випадку від 06.02.2025 року, нещасний випадок з ОСОБА_1 визнано таким, що пов`язаний з виробництвом (а.с. 18), тому їй дійсно спричинено моральну шкоду, з констатацією, що визначений позивачкою розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і підлягає стягненню.
Розумний розмір морального відшкодування ОСОБА_1 встановлюється у 2 301 450 грн, з урахуванням фактору, що позивачка вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я.
Судом встановлено, що позивачці завдано моральної шкоди за обставин, викладених у позовній заяві і підтверджених дослідженими в ході судового розгляду доказами.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд з`ясував, що факт заподіяння позивачці моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру підтверджений належними, допустимими, достовірними доказами, з`ясовано, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивачка оцінила заподіяну їй шкоду та мотиви, з яких вона при цьому виходить.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що обраний позивачкою спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, заявленої до відшкодування, розмір якої є адекватним психотравмуючій ситуації та обставинам, за яких було завдано моральної шкоди позивачці, охоплює всі порушення, що були допущені РФ відносно неї.
Відтак, суд вважає, що ОСОБА_1 довела належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи.
Заявлений ОСОБА_1 до відшкодування розмір моральної шкоди суд вважає таким, що відповідає вимогами розумності і справедливості.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, і питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 352-354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя: І. М. Іщенко