КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/11712/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Саліхова В. В., Левенця Б. Б.,

при секретарі Мудрак Р. Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Тесленко І. О.

від 06 травня 2025 року

у цивільній справі № 760/10212/25 Солом`янського районного суду міста Києва

за заявою ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), в особі Дев`ятої київської державної нотаріальної контори,

Чабанівська селищна рада Фастівського району Київської області,

про встановлення юридичного факту,

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1 , звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з проханням встановити юридичний факт належності його померлому батькові, ОСОБА_2 , на праві приватної власності трикімнатної квартири в Луганську . Вказував, що раніше проживав у цій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , й у січні 2000 року подарував цю квартиру батькові, що було підтверджено Договором дарування та зареєстрованому Луганським БТІ. Після дарування БТІ також склало технічний паспорт на квартиру.

Стверджував, що у 2014 році, коли Луганськ був захоплений, заявник, його батько та родина були змушені терміново покинути місто, не маючи змоги забрати документи на нерухомість, оскільки БТІ Луганська не вивезло свій архів на підконтрольну Україні територію. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько заявника помер, і заявник прийняв спадщину. Однак, при зверненні до нотаріуса 31 березня 2025 року з метою отримання свідоцтва про право власності, заявнику було відмовлено через відсутність оригіналів документів, що підтверджують право власності на спадкове майно.

Зазначає також, що отримана інформаційна довідка від ЦНАП у Чабанівської селищної ради підтвердила відсутність відомостей про право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав. Заявник вважав, що ці обставини, незалежні від його волі, порушують його законні права, оскільки відсутність належних документів та відомостей у реєстрах перешкоджає можливості отримати компенсацію за нерухоме майно, розташоване на окупованих територіях, й спір про право відсутній й встановлення факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право. Заявник не має можливості відновити втрачений документ без судового втручання.

Оскільки заявник зареєстрований як внутрішньо переміщена особа (ВПО) у Солом`янському районі міста Києва, вважає, що справа підсудна Солом`янському районному суду міста Києва.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), в особі Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, Чабанівська селищна рада Фастівського району Київської області, про встановлення юридичного факту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду. Вказує, що суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження, посилаючись на те, що звернення пов`язане з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на квартиру в порядку спадкування через ненадання оригіналів правовстановлюючих документів. При цьому послався на постанову Верховного Суду від 11 березня 2020 року (справа № 210/1609/15-ц), де зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції вирвав з контексту абзац з пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, на який посилався суд. Цей абзац стосується випадків, коли постійне проживання особи зі спадкодавцем не підтверджено документами, що не має відношення до обставин справи Апелянта. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції проігнорував інші приписи того ж Пленуму Верховного Суду, згідно з якими, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду з вимогою про встановлення фактів, яка у разі відсутності спору розглядається за правилами окремого провадження.

Апелянт наголошує, що в його справі відсутній спір про право, оскільки він є єдиним спадкоємцем свого батька, який помер у 2017 році. Справа стосується встановлення юридичного факту права власності померлої особи на майно на підставі втрачених копій документів, а не спору про спадкування між спадкоємцями чи питання права власності самого Заявника. Вважає, що суд першої інстанції зробив загальні нормативні обґрунтування, які не пов`язані з обставинами справи та існуючими правовідносинами. Зокрема, цитування статті 392 ЦК України щодо визнання права власності та статті 315 ЦПК України щодо відмови у відкритті провадження через спір про право не було належним чином прив`язане до суті заяви.

Апелянт підкреслює, що його заява про встановлення факту належності квартири повністю відповідає критеріям, викладеним у правових висновках Верховного Суду щодо розгляду справ в порядку окремого провадження, зокрема, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право та заявник не має іншої можливості відновити втрачений документ.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В поданій заяві ОСОБА_1 просив розглядати справу у його відсутність, апеляційну скаргу просив задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції роз`яснив Заявнику право на звернення до суду із позовом у порядку позовного провадження. При цьому суд виходив із того, що звернення Заявника стосувалося встановлення юридичного факту, пов`язаного з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності на квартиру в порядку спадкування через ненадання оригіналів правовстановлюючих документів. Суд вважав, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і відсутність свідоцтва не позбавляє спадкоємця цього права, проте, у випадку відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа має звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд також зазначив, що право власності на майно може бути визнано судом у разі його оспорювання, невизнання іншою особою або втрати документа, що засвідчує це право. Враховуючи, що з поданої заяви вбачався спір про право, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження. Суд роз`яснив, що справи про встановлення фактів розглядаються в окремому провадженні лише за умови, що встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин другої, сьомої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України). Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообовязковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України). У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Однак, головним критерієм для відмови у відкритті провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, є наявність спору про право, який вбачається із змісту заяви. У випадку виявлення спору під час розгляду справи, заява залишається без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 , звернення до суду пов`язано з тим, що нотаріусом було відмовлено заявнику у видачі свідоцтва на право власності на квартиру у порядку спадкування у зв`язку з ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України). У статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що «право на справедливий розгляд справи судом» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) включає право на доступ до суду. Однак, це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність. У контексті національного законодавства, розмежування між позовним та окремим провадженням є саме таким допустимим обмеженням, що має на меті забезпечення належного та ефективного способу захисту прав.

Верховний Суд у постанові в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22) вказано, що «під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право».

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо спадкоємець позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса. Верховний Суд зауважив, що встановлення факту належності на праві приватної власності нерухомого майна в порядку окремого провадження не допускається, оскільки вимога про визнання права власності завжди свідчить про існування спору про право. А тому вона може розглядатися виключно в позовному провадженні (постанова Верховного Суду від 21 березня 2024 р., судова справа № 2о-30/2009, провадження № 61-444св24). Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання субєктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як слідує із поданої заяви, заявник просить встановити факт належності на праві приватної власності ОСОБА_2 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 спірної квартири. Саме ця вимога, по суті, спрямована на визнання права власності, що, відповідно до сталої судової практики Верховного Суду, свідчить про наявність спору про право. Таким чином, незважаючи на відсутність формальних претендентів на майно, заявлене право потребує судового визнання, що виходить за межі безспірного характеру окремого провадження.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що у разі звернення до суду в порядку позовного провадження з вимогою про захист його спадкових прав, належним способом захисту права власності у такому випадку є визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування саме за Заявником, а не встановлення факту належності майна померлій особі. Це відповідає суті захисту порушених чи невизнаних майнових прав спадкоємця та усуває перешкоди в оформленні спадщини, як це передбачено нормами цивільного законодавства України.

Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт є єдиним спадкоємцем свого батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , і будь-які спори щодо спадщини відсутні, не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваній ухвалі суду, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 липня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов