Справа № 698/341/25
Провадження № 2/698/224/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 р. Калинопільський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Лазаренка В.В.,

при секретарі судових засідань Триліс Я.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Новий Колектор» через свого представника Волконітіну К.Ю. звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , у якій просить стягнути з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за кредитними договорами № 22.08.2019-010000707 від 22.08.2019 року та № 0150-3416 від 01.04.2019 року у загальному розмірі 24776,62 грн., а також просить стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.08.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 22.08.2019-010000707, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 8400,00 грн. строком на 14 календарних днів, тобто до 05.09.2019 року зі сплатою процентів у розмірі 28%. Вказує, що ТОВ «Споживчий центр» виконано свої зобов`язання за договором в повному обсязі. В свою чергу, ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 07.04.2025 року утворилась заборгованість у розмірі 12652,00 грн., з яких 8400,00 грн. заборгованість по тілу кредиту, 2352,00 грн. заборгованість за процентами, 1900,00 грн.- заборгованість по неустойке (штраф).

Також зазначає, що згідно виписки (довідка субконто) відповідачкою 22.11.2019 року частково сплачено заборгованість у розмірі 2300,00 грн..

26.12.2023 року між ТОВ «Споживчий центр» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № 261223-10, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 22.08.2019-010000707.

Крім того, 01.04.2019 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0150-3416, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 10000,00 грн. строком на 14 днів, тобто до 14.04.2019 року зі сплатою процентів у розмірі 2800,00 грн. Відповідно до довідки про перерахунок суми кредиту № 0150-3416 від 01.04.2019 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 10000,00 грн.. Вказує, що ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» виконано свої зобов`язання за договором в повному обсязі. В свою чергу, ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 16.04.2025 року утворилась заборгованість у розмірі 12124,62 грн., з яких 9472,32 грн. заборгованість по тілу кредиту, 2652,30 грн. заборгованість за процентами.

Також зазначає, що згідно виписки (довідка субконто) відповідачкою частково сплачено заборгованість, а саме: 14.04.2019 року у розмірі 2800,00 грн., 17.05.2019 року у розмірі 2500,00 грн., 03.06.2019 року у розмірі 5500,00 грн., 21.06.2019 року у розмірі 2800,00 грн., 12.07.2019 року у розмірі 3000,00 грн..

07.08.2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № УКФ-070824-1, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 0150-3416.

Представник позивача у позовній заяві також просила розглянути справу без її участі.

Ухвалою суду від 30.04.2025 року відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

06.05.2025 року через канцелярію суду від відповідачки надійшла заява, у якій вона просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, оскільки позовні вимоги по сплаті боргу є незаконними, надуманими та нічим не підтверджені. Визнає, що 01.04.2019 року між нею та ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» укладено кредитний договір № 0150-3416 та отримання нею коштів у розмірі 10000,00 грн.. Разом з тим зазначає, що тіло кредиту та нараховані проценти нею було сплачено в повному обсязі, а саме: 14.04.2019 року 2800,00 грн., 17.05.2019 року 2500,00 грн., 03.06.2019 року 5500,00 грн., 21.06.2019 року 2800,00 грн. та 12.07.2019 року 3000,00 грн.. Також вказує, що в серпні 2019 року ТОВ «Споживчий центр» їй направляв заявку на укладення кредитного договору на суму 8400,00 грн., від оформлення якого вона відмовилася. В листопаді 2019 року їй зателефонували з колекторської компанії з вимогою оплатити заборгованість на користь ТОВ «Споживчий центр» в сумі 2300,00 грн., тому вона, щоб припинити безкінечні телефонні погрози сплатила указану суму. Разом з тим, зазначає, що ніяких коштів від ТОВ «Споживчий центр» ані в касі фінансової установи, ані на свій рахунок вона не отримувала. Крім того, в матеріалах справи відсутній платіжний документ, який би підтверджував отримання нею кредитних коштів. Також зазначає, що позивачем пропущені строки позовної давності.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що в позові необхідно відмовити з таких підстав.

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Положеннями ч. 1 ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У ч. 1 ст. 514, ч. 1 ст. 516 ЦК України зазначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно вимог ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

За правилами ч.ч. 6, 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З наданої суду пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) не можливо встановити, якого саме кредитного договору стосується підписана оферта.

Так, із заявки позичальника про перекредитування/зарахування від 22.08.2019 року слідує, що на підставі ст. 601 ЦК України позичальник просить зарахувати вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 8400,00 грн. за кредитним договором № 22.08.2019-010000707 в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 8700,00 грн. за кредитним договором № 11.07.2019-010000470 від 11.07.2019 року.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази обгрунтування обставин викладених у позовній заяві, а саме: пропозиція про укладення кредитного договору (оферта) від 11.07.2019 року, заявка ОСОБА_1 від 11.07.2019 року та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) від 11.07.2019 року, у яких визначено умови кредитного договору № 11.07.2019-010000470 від 11.07.2019 року, які б підтвердили суму наданого відповідачці кредиту.

Крім того, суду не надано доказів на підтвердження перахування коштів на картковий рахунок відповідачки, отримання відповідачкою кредитних коштів та розміру наданого кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу не є можливим. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору № 11.07.2019-010000470 від 11.07.2019 року на умовах зазначених у позовній заяві.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду від 27.03.2020 року у справі № 703/3063/18.

Надана позивачем картка субконто не є документом, який підтверджує отримання ОСОБА_1 кредиту та користування кредитними коштами, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 200/5647/18 зазначив, що належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту є виписка по картковому рахунку.

Разом з тим, позивач не надав до суду доказів щодо здійснення будь-якого руху коштів по картковому рахунку відповідачки, ні по кредитному договору № 11.07.2019-010000470 від 11.07.2019 року, так і по кредитному договору № 22.08.2019-010000707 від 22.08.2019 року.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки позивач належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження перерахування та отримання кредитних коштів відповідачкою суду не надав, а позивачка заперечує укладення зазначеного кредитного договору та відповідно отримання кредитних коштів тому відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог у цій частині, у зв`язку з недоведеністю позивачем наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 22.08.2019-010000707 від 22.08.2019 року у розмірі 12652,00 грн..

Крім того, 01.04.2019 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0150-3416, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 10000,00 грн. строком на 14 днів, тобто до 14.04.2019 року зі сплатою процентів у розмірі 2800,00 грн. Загальна вартість кредиту становить 12800,00 грн..

Із довідки про перерахування суми кредиту № 0150-3416 від 01.04.2019 року вбачається, що 01.04.2019 року ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» за допомогою системи FINT видало ОСОБА_1 кошти у розмірі 10000,00 грн. за кредитним договором № 0150-3416 від 01.04.2019 року.

Укладення договору та отримання кредитних коштів відповідачкою не заперечується.

Разом з тим, суд погоджується з доводами відповідачки щодо належного виконання умов договору, оскільки у позовній заяві зазначено, що у період часу з 14.04.2019 року по 12.07.2019 року відповідачка сплачувала заборгованість за кредитним договором № 0150-3416 від 01.04.2019 року на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та перерахувала грошові кошти у загальному розмірі 16600,00 грн..

Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.

В наданому суду кредитному договорі № 0150-3416 відсутнє погодження, щодо нараховання процентів після закінчення строку дії Договору.

Відповідно до п. 2 кредитного договору сторони погодили строк надання кредиту 14 днів. Доказів продовження погодженого строку матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 5 погодженого сторонами кредитного договору сукупна вартість кредиту складає 128.00% від суми кредиту або 12800 грн..

Таким чином, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами, відповідно п. 3.3. укладеного договору.

Тобто, з матеріалів справи вбачається, що сума кредиту 12800 грн. відповідачкою сплачена в повному обсязі та станом на 12.07.2019 року складала 16600,00 грн., що фактично не заперечується і самим позивачем у позовній заяві, доказів правомірності нарахування інших платежів за умовами укладеного договору суду не надано.

З огляду на викладене, нарахування позивачем за договором № 0150-3416 від 01.04.2019 року заборгованості не підтверджено доказами, а заявлена ТОВ «Новий Колектор» вимога в частині стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту 9472,32 грн. та процентами 2652,30 грн., що в сумі складає 12124,62 грн., є безпідставною та не підлягає до задоволення.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 910/16109/14) викладена правова позиція з якої вбачається, що належними та допустимими доказами відступлення права вимоги є докази, які підтверджують належність виконання правонаступником своїх фінансових зобов`язань за договором відступлення прав вимоги, у зв`язку з чим перехід прав та обов`язків до правонаступника можуть підтверджувати відповідні первинні документи щодо повної оплати відступлення права вимоги.

Проте, належних та допустимих доказів, які б підтверджували оплату відступлення права вимоги згідно умов договору факторингу № 261223-10 від 26.12.2023 року матеріали справи не містять. З наданого суду Переліку № 1 до вказаного договору факторингу не можливо встановити, що відступлення відбулося саме за кредитним договором № 22.08.2019-010000707 від 22.08.2019 року у розмірі 12652,00 грн., що свідчить про відсутність у позивача права вимоги та є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, незалежно від обґрунтованості вимог по суті спору.

Крім того, 07.08.2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ТОВ «Новий Колектор» укладено договір факторингу № УКФ-070824-1, відповідно до умов якого ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» передає (відступає) ТОВ «Новий Колектор» свої права вимоги до боржників, а ТОВ «Новий Колектор» набуває права вимоги ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» за кредитними договорами та передає ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» під відступлення права вимоги, грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим договором.

Проте, належних та допустимих доказів, які б підтверджували оплату відступлення права вимоги згідно умов договору факторингу № УКФ-070824-1 07.08.2024 року матеріали справи не містять. З наданих суду реєстру боржників та акту приймання-передачі Документації до Договору факторингу не можливо встановити, що відступлення відбулося саме за кредитним договором № 0150-3416 від 01.04.2019 року у розмірі 12124,62 грн., що свідчить про відсутність у позивача права вимоги та є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, незалежно від обґрунтованості вимог по суті спору.

З урахуванням наведених вище вимог законодавства, досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Новий Колектор» про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитними договорами № 22.08.2019-010000707 від 22.08.2019 року та № 0150-3416 від 01.04.2019 року у загальному розмірі 24776,62 грн. не підлягають задоволеню в повному обсязі.

Відповідачкою заявлено клопотання про відмову у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності позивачем.

Відповідно до п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Оскільки, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з матеріальних підстав, то відповідно не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування судових витрат.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Лазаренко