КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/12577/21-ц

19 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Кирилюк Г.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тищенка Андрія Вікторовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хайнацького Є.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,-

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовомдо ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона із ОСОБА_3 почали проживати разом однією сім`єю з 2008 року за адресою: АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом. У 2016 році, після придбання садового будинку в АДРЕСА_2 , вони переїхали до нього на постійне місце проживання.

Позивач зазначала, що вона піклувалася про свого чоловіка, була постійно поряд з ним, супроводжувала його на швидкій до Київської міської лікарні № 1 Дарницького району м. Києва по Харківському шосе, 121, де він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті чоловіка вона здійснила всі витрати на його поховання.

Посилаючись на викладені обставини, а також на необхідність встановлення факту факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу для оформлення спадщини, позивач ОСОБА_2 просила суд встановити юридичний факт постійного проживання її, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менше, ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, починаючи з 2008 року по 2018 рік.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу задоволено.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без укладення шлюбу, в період з 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (по дату смерті ОСОБА_3 ).

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Тищенко Андрій Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішеннясуду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає, що в матеріалах справи немає жодного належного та достовірного доказу, який би підтвердив усі обставини, що входять до предмету доказування, у тому числі, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків притаманних подружжю. Тобто, позивач не виконав належним чином свого обов`язку довести ті обставини на які він посилається у позовній заяві. Незважаючи на це, на думку сторони відповідача, суд першої інстанції протиправно задовольнив позовні вимоги та визнав факт спільногопроживання позивачки і ОСОБА_3 . При цьому, суд поверхово поставився до оцінки наданих позивачем доказів, продублювавши фактично у своєму рішенні письмово викладений виступ представника позивача у судових дебатах.

Крім того, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.

Сторона відповідача вважає, що позивач обрала неналежний, а саме неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Так, станом на день зверненняпозивача до суду (24.06.2021року) минуло майже три роки з моменту смерті ОСОБА_3 . За цей період донька померлого (відповідач), як єдиний спадкоємець першої черги, вже відкрила спадкову справу та прийняла спадщину після ОСОБА_3 . Таким чином, рішення по справі навіть у разі задоволення позову жодним чином не створить юридичних наслідків для позивача, як теоретичного спадкоємця лише четвертої черги (особи, які проживали більше п`яти років), оскільки відповідач є спадкоємцем першої черги і прийняла спадщину, що не оспорюється позивачем. Позивач, в свою чергу, навіть не зверталася до нотаріуса за місцем відкриття спадкової справи у строк для прийняття спадщини. Також позивач не заявляє жодних вимог майнового характеру, або вимог щодо зміни черговості спадкування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Мундірова Вікторія Миколаївна просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року - без змін посилаючись на те, що суд першої інстанції з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають встановленим фактам та доказам наявним в матеріалах справи, рішення є правильним щодо застосування матеріального та процесуального закону.

Зазначає, що позивачка зі спадкодавцем (померлим) були чоловіком і дружиною, хоча й без реєстрації шлюбу, проте зі всіма необхідними для критерію «сім`ї» взаємними правами та обов`язками, що підтверджено не тільки письмовими доказами а й показаннями чотирьох свідків.

Щодо доводів сторони відповідача про те, що позивачка обрала неефективний способ захистусвоїх прав, що є підставою для відмови в позові, сторона позивача зазначає, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 Цивільного України, необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Позивачка після встановлення судом факту спільного проживання, як чоловіка та жінки без шлюбу, отримає право спадкоємця за законом (відповідно до ст. 1264 ЦК - четвертої черги), що дає ій право на підставі ст. 1259 Цивільного кодексу України в судовому порядку отримати право змінити чергу спадкування (ВС/КЦС у справі № 127/9778/17 від 24.06.2020).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Тищенко Андрій Віктрович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Мундірова Вікторія Миколаївна в судовому засіданнні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задволенння, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З наданих суду доказів вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про напродження серії НОМЕР_1 .

27.08.1991 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

26.09.2006 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 .

29.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, що розташований на території « АДРЕСА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., реєстровий номер № 315.

29.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1239 га, що розташована на території «Орхідея-3» садово-дачного кооперативу в АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., реєстровий номер № 317.

09.09.2016 року між ТОВ «Агенція «Партнер» та ОСОБА_3 укладено договір № 01904 на охорону обєкта, а саме: садового будинку, що розташований на території « АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 .

Позивачкою надано суду копію накладної від 25.04.2016 року на придбанння металевих дверей, копію чеку на придбанння ліків 07.06.2018 року, копії чеків на придбанння будівельних сумішей в квітні 2016 року, копію чеку на придбанння плитки 20 квітня 2016 року, копію замовлення покупці від 21 квітня 2016 року на придбанння обладнання в ТОВ « Розумний дім» ( комплект PROFI THERM150/12,0 та термостат Militemp Digital CDFR-003, копію чека від 20 лютого 2009 року на придбанння DVD програвача та шнура. У вказаних документах особа покупця не зазначена ( а.с. 20-22, 27).

Також позивачкою надано суду два чорно-білі фото на яких підписано « Елена, Георгий» і копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 за час перебування на стаціонарному ліквуванні з 25.05.2018 року по 01.06.2018 року, копію дослідження езофагогастродоуденскопія ОСОБА_3 від 26.01.2015 року, копію консультаційного висновку від 21 серпня 2014 року ОСОБА_3 ( а.с. 24, 25,26).

Крім того, ОСОБА_2 надано суду докази понесених нею витрат на поховання ОСОБА_3 а, а саме: копію договору - замовлення на організацію та проведення поховання від 07 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ритуальною службою СКП «Київський крематорій»; копію довідки про одержання праху ОСОБА_3 та чеком вартості послуг.

На підтвердження доводів свого позову позивачка заявила клопотання про допит судом свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Вказане клопотанння було задоволено судом та вказані свідки були допитані в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції посилався на те, що на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, вважає доведеним факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю із 2008 року по день смерті ОСОБА_3 а, а тому позовні вимогиє обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в повній мірі рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. висновки у пунктах 72. - 76. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з погляду зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Проте засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75. рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

Водночас, ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Отже, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що зазвичай, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5., 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібну правову позицію сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).

У справі, що переглядається, позивач звернулася до суду з позовом про встановлення факту її проживання із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 2008 року по 2018 рік. Встановлення такого факту необхідне для вирішення спадкових прав ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , так як за твердженням позивача під час спільного проживанн однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , вони придбали садовий будинок в АДРЕСА_2 , куди переїхали на постійне місце проживання, який косметично поліпшували, що підтверджується оригіналами чеків на придбання будівельних матеріалів та встановили систему «Розумний дім», що підтверджується відповідним договором, а також вона опікувалася ОСОБА_3 , коли той хворів, надавала йому допомогу, забезпечувала ліками, а тому, відповідно до статті 1264 ЦК України, має право на спадкування за законом, як спадкоємець четвертої черги.

У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. На рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року по справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) висловила правову позицію про те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на правіспільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки ОСОБА_2 обрано неефективний спосіб захисту її права шляхом пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, без пред`явлення вимоги про поділ спільного майна чи визнання права на спадкове майно, то вказані обставини є самостійною підставою для відмови в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів, звертає увагу позивача на те, що вона може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тищенка Андрія Вікторовичапідлягає задоволенню, рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбубез задоволення.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тищенка Андрія Вікторовичазадоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про залишення позову без задоволення, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн.

Керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 74 СК України, ст.ст. 76, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тищенка Андрія Вікторовича задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_6 ; адреса проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; РНОКПП: НОМЕР_7 ; адреса проживання: АДРЕСА_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: