ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6366/23 Головуючий суддя І інстанції Шаренко С. Л.
Провадження № 22-ц/818/2258/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із трудових правовідносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Гєрцика Р.В., Савенка М.Є.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами одержаними від корупційних та інших злочинів на рішення Київського районного суду м.Харкова від 20 листопада 2023 року, по справі № 953/6366/23, за позовом Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі за текстом - АРМА, Національне агентство) звернулось до Київського районного суду міста Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 640/30382/21, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 09 березня 2023 року, позов ОСОБА_2 до АРМА задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ т. в. о. голови АРМА № 341/9-03-06 «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24 вересня 2021 року, поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника голови АРМА з 27 вересня 2021 року, стягнуто з АРМА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23 листопада 2021 року по 14 лютого 2022 року, що становить 319 403,59 грн.

Вказано, що на виконання вищевказаного рішення суду Національним агентством платіжною інструкцією № 364638306 від 12 червня 2023 року на користь ОСОБА_2 перераховано грошові кошти у розмірі 319 403,59 грн.

Національне агентство зазначало, що відповідно до частини восьмої статті 134 КЗпП України, статті 237 КЗпП України, пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14, пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу.

Такий обов`язок покладається на службову особу за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому винна у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі.

На підставі вищевикладеного, позивач вважав, що оскільки звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, що встановлено судовими рішеннями, тому на ОСОБА_1 як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Національному агентству.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про стягнення з ОСОБА_1 шкоди, заподіяної агентству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 319 403,59 грн., а також судового збору в розмірі 4791,05 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Національне агентство не є належним представником Держави у спірних правовідносинах, яким з огляду на призначення відповідача по посаду є Кабінет Міністрів України. У даному випадку спір виник про стягнення на користь державного органу грошової суми, сплаченої з державного бюджету в порядку регресу, внаслідок дій керівника цього органу під час державної служби відповідача та пов`язаними з виконанням ним службових обов`язків державного службовця -керівника органу влади.

Також судом вказано, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували наявність умислу в діяннях відповідача на незаконне звільнення працівника, а згідно до норми ч. 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу», яка є застосованими у спірних правовідносинах як спеціальний закон по відношенню до норми п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, За змістом норми ч. 2 ст. 80 Закону України «Про державну службу» право на зворотну вимогу у таких випадках має лише суб`єкт призначення відповідача на посаду, під виконання обов`язків якої відповідач звільнив ОСОБА_2 , тобто Кабінет Міністрів України, а не Національне агентство, яке не є належним представником Держави у даній справі. При цьому вина відповідача у звільненні ОСОБА_2 належними і допустимими доказами не доведена. За обставин цієї справи не вбачається, що відповідач на день підписання наказу про звільнення був обізнаний про відкликання ОСОБА_2 своєї заяви.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зазначив, що відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Право позивача на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням ОСОБА_2 із займаної посади закріплено у статтях 134 та 237 КЗпП України. Посилалась на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.01.2021 у справі № 332/832/18, від 20.05.2020 у справі № 401/1387/17-ц, від 07.06.2023 у справі № 760/1270/20, від 12.07.2023 у справі № 663/1169/20.

Вказав, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення необґрунтовано та помилково застосовано до спірних правовідносин закон, який не підлягав застосуванню, а саме норми статей 80, 82 Закону України «Про державну службу», Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Оскільки спірні правовідносини в цій справі стосуються реалізації права позивача на захист майнових прав, що, відповідно, виключає можливість застосування при розгляді цієї справи Закону України «Про державну службу».

Зауважує, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, що на момент подання позову Відповідачем припинено виконання повноваження т.в.о. Голови АРМА, що призвело до неповного дослідження та встановлення дійсних обставин справи. Оскільки Відповідач 30.06.2023 вже не виконує обов`язків за посадою т.в.о Голови АРМА, він не є посадовою особою АРМА, а відтак відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин статей 80, 82 Закону України «Про державну службу». Крім, того вказує, що необґрунтованими та помилковими є висновки суду першої інстанції щодо порушення Позивачем порядку відшкодування шкоди державними службовцями за приписами статті 82 Закону України «Про державну службу».

Зазначає, що відповідно до змісту цієї статті вбачається, що для відшкодування шкоди керівник державної служби вносить державному службовцю письмову пропозицію протягом трьох місяців з дня коли керівник державної служби дізнався чи мав дізнатися про обставини, що є підставою для пред`явлення вимоги, але не пізніше ніж через три роки з дня заподіяння шкоди. Звертає увагу, що на час коли рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/30382/21 вступило у законну силу та стало відомо про такі обставини, саме ОСОБА_1 виконував повноваження керівника АРМА. А отже саме Відповідачем не було дотримано процедуру, встановлену положеннями статті 82 Закону України «Про державну службу». Звертає уваги, що позовні вимоги у цій справі пред`явлено по відшкодування на підставі спеціальних норм КЗпП Відповідачем коштів у зв`язку з незаконним звільненням працівника та сплати середньомісячного заробітку працівнику.

Вказав, що судом безпідставно повторно встановлювались підстави щодо звільнення ОСОБА_2 з посади, подання ним документів, обізнаності т.в.о. Голови АРМА щодо подання цих документів, оскільки встановлення таких обставини було предметом розгляду у справі № 640/30382/21, рішення у якій набрало законної сили, становлено протиправність та скасовано наказ т.в.о. Голови АРМА Жоравовича Д.О. № 341/9-03-ос «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24.09.2021, а тому відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що внаслідок цього спірні правовідносини врегульовані нормами трудового законодавства, а саме статтями 130, 134, 237 КЗпП України.

У письмовому відзиві ОСОБА_1 просить відмовити Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Вказав, що суд обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про державну службу», як спеціальний закон по відношенню до відповідних норм КЗпП України, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку та під час виконання позивачем повноважень керівника державної установи державного службовця по відношенню до іншого державного службовця, на день розгляду справи судом відповідач продовжував свою державну службу.

При цьому покликається на правові висновки, які були висловлені у постанові ВС від 11 серпня 2022 року у справі № 560/6518/20 про те, що Законом України «Про державну службу» № 889-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, визначено для держави (в особі суб`єкта владних повноважень) право зворотної вимоги (регресу) у разі заподіяння шкоди державним службовцем. Однак, в такому випадку державний службовець несе матеріальну відповідальність лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю.

Зазначає, що позивач не довів умислу у діях відповідача на незаконне звільнення працівника ОСОБА_2 , який має бути обов`язковою умовою для юридичної відповідальності відповідача у даній справі.

Заперечує проти твердження позивача про те, що вина відповідача була встановлена судами у справі за позовом ОСОБА_2 до Національного агентства у справі № 640/30382/21, оскільки питання вини ОСОБА_1 при розгляді позові ОСОБА_2 про його незаконне звільнення не досліджувалось, відповідач ОСОБА_1 до участі у вказаній справі не залучався, тож не можна вести мову про преюдиціальність фактів, встановлених рішеннями судів по вказаній справі.

Також вказує, що Національне агентство не мало повноважень для звернення до суду зі зворотною вимогою (регресом) до відповідача, оскільки відповідно до змісту ч. 2 ст. 80 Закону України «Про державну службу» такі повноваження має Держава в особі суб`єкта призначення відповідача на посаду, обов`язки за якою він виконував під час виникнення спірних правовідносин, тобто Кабінет Міністрів України.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Зазначені вище висновки суду першої інстанції доводами скарги не спростовані.

Апеляційна скарга розглядається в суді другий раз.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 травня 2024 року апеляційну скаргу АРМА було задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2023 року скасовано, провадження у справі закрито.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, виходив із того, що справа про відшкодування майнової шкоди, завданих особою, що проходила публічну службу (державна служба), за позовом суб`єкта владних повноважень має розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Постановою Верховного суду від 29 січня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_1 та Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, задоволено. Постанову Харківського апеляційного суду від 22 травня 2024 року скасовано, справу направлено до апеляційного суду для продовження розгляду.

Суд касаційної інстанції зазначив, що трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

У справі, яка переглядається, не підлягає вирішенню питання правомірності дій відповідача ОСОБА_1 щодо звільнення ОСОБА_2 з публічної служби, оскільки незаконність такого звільнення вже встановлена вищезгаданим рішеннями у справі № 640/30382/21. Отже, предметом розгляду в цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.

З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір в цій справі є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

При цьому сам по собі той факт, що майнова шкода завдана позивачу суб`єкту владних повноважень під час проходження відповідачем публічної служби, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір на публічно-правовий.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, наведеного вище не врахував та дійшов помилкового висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 ст.417 ЦПК України передбачено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Суд касаційної інстанції при перегляд справи вказав, що позов про відшкодування шкоди пред`явлено з огляду на те, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.02.2022 по справі № 640/30382/21, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 09 березня 2023 року, відшкодовано ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 319 403,59 грн, у зв`язку з його незаконним звільненням за наказом т.в.о. голови АРМА Жоравовича Д. О.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що питання неправомірності дій та вини керівника у їх скоєнні, як і причинний зв`язок та наслідки таких дій (шкода) є різними елементами складу цивільного правопорушення, яке є підставою для притягнення керівника до матеріальної відповідальності у порядку регресу з підстав, які заявлені у даній справі позивачем.

Тому для притягнення до відповідальності відповідача суд має з`ясувати наявність усіх вищевказаних елементів складу правопорушення.

Право позивача на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням ОСОБА_2 із займаної посади, закріплено у статтях 134 та 237 КЗпП України, на які, серед іншого, посилався позивач у позовній заяві.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Колегія суддів виходить з того, що на відміну від ст. 1174 ЦК України, яка до спірних правовідносин не застосовується з огляду на інший склад сторін, передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, - у даній справі вина відповідача у заданні шкоди державі внаслідок підписання незаконного наказу про звільнення працівника має доводитись позивачем відповідно до принципу змагальності, ст. 12 ЦПК України, на загальних підставах.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з 2019 року обіймає посаду начальника Північно-східного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, яка відноситься до категорії «Б» посад державної служби.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2021 року № 886-р «Про тимчасове покладення виконання обов`язків Голови Національного агентства України з питань виявлення‚ розшуку та управління активами‚ одержаними від корупційних та інших злочинів, на ОСОБА_1 » тимчасово, до призначення в установленому порядку Голови Національного агентства України з питань виявлення‚ розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, виконання обов`язків Голови Національного агентства України з питань виявлення‚ розшуку та управління активами‚ одержаними від корупційних та інших злочинів, покладено на начальника Північно-східного міжрегіонального територіального управління зазначеного Агентства Жоравовича Д. О. і на день виникнення спірних правовідносин він виконував вказані обов`язки керівника Національного агентства.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 червня 2023 року № 579-р «Про призначення ОСОБА_3 . Головою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» ОСОБА_3 призначено Головою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, строком на п`ять років.

Станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, відповідач продовжував обіймати посаду начальника Північно-східного міжрегіонального територіального управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

24 вересня 2021 року наказом т.в.о. Голови АРМА № 341/9-03-06 «Про звільнення ОСОБА_2 » ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , заступника Голови Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, було звільнено з посади 27 вересня 2021 року за власним бажанням.

В подальшому, цей наказ оскаржено ОСОБА_2 до Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 640/30382/21 за позовом ОСОБА_2 до Національного агентства про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ т. в. о. Голови АРМА № 341/9-03-06 «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24 вересня 2021 року; поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника Голови АРМА з 27 вересня 2021 року; стягнуто з АРМА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23 листопада 2021 року по 14 лютого 2022 року, що становить 319 403,59 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду по цій справі від 19 липня 2022 року апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2022 року задоволено та рішення скасовано.

Постановою Верховного Суду від 09 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року, рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року залишено в силі.

На виконання Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 640/30382/21 за рахунок бюджетних асигнувань Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, сплачено середній заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2021 року по 14 лютого 2022 року, що становить 319 403,59 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 364638306 від 12 червня 2023 року.

Спірні правовідносини у цій справі винили з підстав виплати Державою незаконно звільненому державному службовцю ОСОБА_2 грошових коштів за час вимушеного прогулу. Така виплата відбулася у порядку виконання відповідного рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 640/30382/21, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 09 березня 2023 року, яким позов ОСОБА_2 до АРМА було задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ т. в. о. голови АРМА № 341/9-03-06 «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24 вересня 2021 року, поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника голови АРМА з 27 вересня 2021 року, стягнуто з АРМА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23 листопада 2021 року по 14 лютого 2022 року, що становить 319 403,59 грн.

На виконання вищевказаного рішення суду Національним агентством платіжною інструкцією № 364638306 від 12 червня 2023 року на користь ОСОБА_2 перераховано грошові кошти у розмірі 319 403,59 грн.

Наказ від 24.09.2021 року № 341/9-03-ос про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника Голови АРМА, 27.09.2021 за власним бажанням було видано т.в.о. голови АРМА відповідачем ОСОБА_1 . При цьому на заяві ОСОБА_2 від 10.09.2021 була проставлена відповідна резолюція ОСОБА_1 відділу кадрів для підготовки наказу, що відповідає встановленому порядку визначеному в Інструкції з діловодства, затвердженою наказом відповідача від 09 квітня 2019 року № 188, тоді як на заяві ОСОБА_2 від 24 вересня 2024 року про відкликання заяви від 13 вересня 2024 року про звільнення не проставлено жодної резолюції.

При цьому колегія суддів такої звертає увагу, що вказаний наказ про звільнення було підписано відповідачем у останній робочий день ОСОБА_2 , який припадав на п`ятницю, перед зазначеною ним у заяві про звільнення від 10 вересня 2024 року дату свого звільнення 27 вересня 2024 року.

За таких обставин та відсутності належних і допустимих доказів про інше, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 на день видачі вищевказаного наказу 24 вересня 2024 року та звільнення ОСОБА_2 з посади 27 вересня 2024 не знав про наявність вказаної заяви ОСОБА_2 про відкликання своєї заяви від 13 вересня 2024 року, а тому не мав умислу на його звільнення не зважаючи на зміну такого бажання ОСОБА_2 та погоджується з висновками суду з цього приводу.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що вказаним рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 640/30382/21 було встановлено вину відповідача у звільненні ОСОБА_2 , за необґрунтованістю.

Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 640/30382/21 дійсно було задоволено позов ОСОБА_2 до Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (01001, м. Київ, вул. Бориса Грінченка, б. 1, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. Голови Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів №341/9-03-06 «Про звільнення ОСОБА_2 » від 24.09.2021.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника Голови Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів з 27.09.2021.

Стягнуто з Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 23.11.2021 по 14.02.2021, що становить 319 403 (триста дев`ятнадцять тисяч чотириста три) грн. 59 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника Голови Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів з 27.09.2021 та в частині стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вказаним рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 640/30382/21 були встановлені наступні обставини:

«10.09.2021 ОСОБА_2 подано заяву т.в.о. Голови Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів ОСОБА_1 про звільнення його із займаної посади відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про державну службу» за власними бажанням 27.09.2021 (далі заява про звільнення).

24.09.2021 ОСОБА_2 подано заяву т.в.о. Голови Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення, повідомлено про те, що продовжує працювати на свій посаді та не вимагає припинення трудових відносин, заперечує проти свого звільнення (далі заява про відкликання заяви про звільнення).

Вказана заява подана позивачем шляхом направлення її електронною поштою із підписанням електронним цифровим підписом 24.09.2021 о 14:04 год.

Згідно із листом від 05.10.2021 №7605/1-38-21/9 заява ОСОБА_2 про відкликання його заяви про звільнення надіслана на офіційну електронну адресу АРМА з кваліфікованим електронним підписом, а також 24.09.2021 принесена особисто до відділу діловодства, звернення громадян та доступу до публічної інформації Управління діловодства, ресурсного забезпечення та організації закупівель центрального апарату АРМА для реєстрації в системі електронного документообігу АРМА та зареєстрована за № П-47-21 від 24.09.2021.

У той же час, відповідно до частини 1 статті 86 та статті 89 Закону України «Про державну службу» та статті 38 Кодексу законів про працю України т.в.о. Голови Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів видано наказ від 24.09.2021 №341/9-03-ос «Про звільнення ОСОБА_2 », яким наказано звільнити ОСОБА_2 , заступника Голови Національного агентства з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, 27 вересня 2021 за власним бажанням.

10.09.2021 позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням, а 24.09.2021 подано заяву про відкликання заяви про звільнення та висловлено заперечення проти свого звільнення та відсутність обставин вимагання розірвати трудові відносини.

У заяві про відкликання заяви про звільнення ОСОБА_2 вказує дату заяви про звільнення від 13.09.2021.

Між тим, у судовому засіданні 31.01.2022 як представник позивача, так і представник відповідача повідомили суд, що заяву про звільнення ОСОБА_2 подавав одну.

Наведене, у свою чергу зумовлює висновок суду про те, що у заяві про відкликання заяви про звільнення від 24.09.2021 ОСОБА_2 допущено технічну помилку в частині дати поданої заяви про звільнення.

Суд наголошує, що у заяві про відкликання заяви про звільнення чітко вказано, що він заперечує проти свого звільнення з 27.09.2021, що безпосередньо відповідає даті звільнення, яка вказана позивачем у заяві про звільнення від 10.09.2021.

Відповідачем, як суб`єктом призначення не вчинено жодних дій щодо перевірки обставин відкликання ОСОБА_2 заяви про звільнення за власним бажанням, що мало своїм наслідком, за висновком суду, передчасне його звільнення із 27.09.2021 за власним бажанням.»

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У даному випадку відповідач не був залучений до розгляду вищевказаної справи № 640/30382/21, в межах якої було ухвалено вказане рішення суду першої інстанції, а тому відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України колегія суддів погоджується з тим, що встановлені згаданим рішенням окружного адміністративного суду обставини не мають преюдиціального значення у даній справі, а тому наявність вини відповідача (у формі умислу чи необережності) у видачі наказу про звільнення працівника всупереч його бажання продовжити роботу на своїй посаді, як було вказано вище має доводитися позивачем у загальному порядку.

З цих підстав колегія відхиляє доводи скарги про те, що вказаним рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі № 640/30382/21 була встановлена вина відповідача у розумінні підстав для притягнення до майнової відповідальності за завдану Державі шкоду у порядку регресу.

Крім того, слід зазначити, що вказаним рішенням окружного адміністративного суду була встановлена лише протиправність наказу, який підписав відповідач та причинний зв`язок між діями відповідача та видачею цього наказу, а суб`єктивну сторону складу правопорушення, вину відповідача у формі умислу чи необережності, - адміністративним судом не досліджувалось, оскільки відповідальність державного органу за незаконні рішення посадових чи службових осіб передбачена вказаною нормою ст. 1174 ЦК України незалежно від наявності чи відсутності вини цієї особи, а тому питання вини керівника при підписанні наказу про звільнення перебувало поза межами предмету доказування у вказаній справі № 640/30382/21. Наведені з цього приводу доводи скарги є необґрунтованими і за змістом вказаного рішення окружного суду у розумінні ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини щодо вини керівника не встановлені.

Як встановлено судом у даній справі на підставі наявних у справі доказів наказ про звільнення ОСОБА_2 був підписаний відповідачем вчасно, а саме: на підставі заяви ОСОБА_2 від 10 вересня 2024 року - 24 вересня 2024 року, у його останній, 14-й робочий день перед наперед узгодженою ним з керівництвом у вказаній заяві датою звільнення - 27 вересня 2024 року, яка припадала на понеділок. Вказана заява ОСОБА_2 від 24 вересня 2024 про відкликання заяви від 13 вересня 2024 року про звільнення з 27 вересня 2024 року, надійшла у другій половині дня вже після підписання наказу про звільнення та містила помилку, якої він припустився у даті заяви про звільнення, що він відкликає, 13 вересня 2024 замість 10 вересня 2024, на підставі якої вже був підписаний наказ про звільнення.

У справі відсутні відомості, що ОСОБА_2 до свого звільнення 27 вересня 2024 року звертався до керівництва Національного агентства з відповідними заявами щодо роз`яснення своєї помилки у даті від заяви про звільнення. За таких обставин у відповідача не було можливості при підписанні відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_2 вчасно виявити відмову останнього від своєї заяви, а тому відповідач, який діяв під впливом помилки ОСОБА_2 , яку не було вчасно виявлено не з його вини, не має за це відповідати. Належних і допустимих доказів про те, що відповідач є відповідальний за те, що вказана помилка заявника не була виявлена при підписанні наказу про звільнення матеріали справи не містять.

Щодо застосування до спірних правовідносин Закону України № 889-VIII «Про державну службу».

Відповідно до положень статті 80 Закону України «Про державну службу» матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, серед іншого, до посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) наведено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування у даній справі для визначення норм права, які підлягають до застосування, вказаного правового висновку, оскільки він був висловлений за інших обставин справи, які не є релевантними до обставин справи, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції.

Так, у згаданій справі № 200/22363/16-а підставою для позову про відшкодування збитків, завданих державі, шляхом стягнення з відповідача на користь в/ч НОМЕР_1 грошових коштів було рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 05 липня 2005 року позивач відшкодував ОСОБА_4 суму матеріальної та моральної шкоди в розмірі 139 тис. 273 грн 63 коп., завданої діями ОСОБА_5 , який вироком Військового місцевого суду Дніпропетровського гарнізону від 16 вересня 2004 року визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 415 Кримінального кодексу України (далі КК України), за порушення правил водіння або експлуатації бойової, спеціальної чи транспортної машини, що спричинило загибель ОСОБА_6 .

На відміну від справи, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції, в якій немає рішень судів про встановлення вини відповідача у незаконному звільнені працівника, які мають преюдиціальне значення, у вказаній справі № 200/22363/16-а були наявні преюдиціальні рішення судів, в яких встановлені усі елементи правопорушення, які є підставою для стягнення грошових коштів у порядку регресу: шкода, протиправність її завдання, вина відповідача, причинний зв`язок між шкодою та діями відповідача та розмір відшкодування.

Відповідно до п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові КАС ВС від 11 серпня 2022 року у справі № 560/6518/20 (провадження № К/9901/33433/21) за аналогічних обставин справи за регресним позовом державного органу призначення про притягнення до матеріальної відповідальності керівника установи державного службовця, винного у несвоєчасній виплаті працівнику державному службовцю індексації заробітної плати понад один місяць та середнього заробітку час затримки розрахунку, які були цією установою виплачені на підставі відповідних судових рішень працівнику державному службовцю були висловлені правові висновки щодо змісту відповідних норм КЗпП України та ст. 80 Закону України № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон № 889-VIII) щодо права Держави на стягнення відповідної суми сплаченого відшкодування з керівника установи у порядку зворотної вимоги (регресу):

«33. Статтею 130 КЗпП України визначені умови, із настанням яких працівники несуть матеріальну шкоду. Однією із таким умов є вина працівника, яка повинна бути доведена.

34. У свою чергу, Законом № 889-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, визначено для держави (в особі суб`єкта владних повноважень) право зворотної вимоги (регресу) у разі заподіяння шкоди державним службовцем. Однак, в такому випадку державний службовець несе матеріальну відповідальність лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю.

35. Отже, для притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності необхідно встановити:

-неналежне виконання державним службовцем посадових обов`язків;

-факт заподіяння шкоди;

-причинний зв`язок між неналежним виконанням посадових обов`язків і заподіяною шкодою;

-вину державного службовця.»

З урахуванням вищевказаних правових висновків касаційного суду, які є релевантними до обставин цієї справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин має застосовуватися Закон № 889-VIII, який є спеціальний по відношенню до аналогічних норм КЗпП України, якими врегульований порядок реалізації державою права зворотної вимоги (регресу) у разі заподіяння шкоди державним службовцем, якими передбачено, що в такому випадку державний службовець несе матеріальну відповідальність лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю.

Таким чином, для задоволення зворотної вимоги (регресу), необхідно встановити та довести вину ОСОБА_1 на умисне протиправне звільнення ОСОБА_2 . На відміну від норми ст. 1174 ЦК України згадані норми ст. 134 КЗпП України чи ст.ст. 80-82 Закону України «Про державну службу» не містять положення про презумпцію вини керівника про звільненні працівника/держаного службовця. У останньому випадку вимагається встановлювати умисел керівника на незаконне звільнення державного службовця для притягнення керівника до матеріальної відповідальності.

Тому усі негативні наслідки від помилки ОСОБА_2 щодо дати відкликаної заяви у даному випадку остаточно покладаються не на відповідача, чию вину не доведено, а на державу, яка відповідає на порушення права особи незалежно від вини посадової чи службової особи органу влади.

Наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними, вони не враховуються, що цей спір виник з приводу наслідків застосування службових повноважень керівником держаної установи по відношенню до працівника, які обидва діяли в межах повноважень та спеціального статусу державних службовців, який визначений у згаданому Законі № 889-VIII. Покликання у доводах скарги з цього приводу на касаційну практику ВС України не є релевантним, тому колегія суддів її не бере до уваги.

Як було вказано вище позивач не довів у даній справі, що відповідач при підписанні наказу про звільнення знав, або повинний був знати про те, що працівник відкликав свою заяву про звільнення, що виключає не лише умисел, а й вину відповідача, що є необхідною умовою для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності як відповідно до Закону України «Про державну службу», так і за вказаними нормами КЗпП України.

За таких обставин у ТВО керівника Національного агентства, який 24.09.2021 при підписанні наказу про звільнення ОСОБА_2 діяв в межах досягнутої з працівником домовленості на підставі поданої останнім заяви від 10.09.2021 - не було підстав для сумнівів у законності своїх дій, що свідчить, що відповідач діяв внаслідок помилки самого працівника, що виключає вину відповідача у видачі незаконного наказу. У діях відповідача при підписанні наказу про звільнення ОСОБА_2 колегія суддів за відсутності доказів про інше, вбачає помилку, за яку вказані норми як КЗпП України, так і Закону України «Про державну службу» не передбачають матеріальної відповідальності.

Щодо наявності у позивача права вимоги.

Відповідач звільняючи ОСОБА_2 з посади заступника Голови АРМА, діяв як державний службовець, обіймав посаду Голови АРМА, на яку він був призначений розпорядженням Кабінету Міністрів України. Оскільки до спірних правовідносин з вищевказаних мотивів є застосований спеціальний закон , колегія суддів погоджується з тим, що відповідно до ч. 2 ст. 80 Закону України «Про державну службу» такі повноваження має Держава в особі суб`єкта призначення відповідача на посаду, обов`язки за якою він виконував під час виникнення спірних правовідносин, тобто Кабінет Міністрів України, а не Національне агентство, яке внаслідок цього не мало повноважень для звернення до суду зі зворотною вимогою (регресом) до відповідача.

За змістом ч. 2 ст. 80 Закону України «Про державну службу» Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: 1) державного службовця, який заподіяв шкоду; 2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Пунктом 7 частини першої статті 2 Закону № 889-VIII визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади. Статтею 4 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» передбачено, що Голова Національного агентства призначається Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України, який вносить для призначення на посаду кандидата, відібраного за результатами конкурсного відбору відповідно до цього Закону. ОСОБА_1 на посаду тимчасово виконуючого обов`язки Голови Національного агентства призначено Кабінетом Міністрів України.

З цього приводу колегія суддів також звертає увагу на правові висновки, які були висловлені у аналогічній процесуальній ситуації у вищевказаній постанові КАС ВС від 11 серпня 2022 року у справі № 560/6518/20 (провадження № К/9901/33433/21) за аналогічних обставин справи за регресним позовом державного органу призначення про притягнення до матеріальної відповідальності керівника установи державного службовця, винного у несвоєчасній виплаті працівнику державному службовцю індексації заробітної плати понад один місяць та середнього заробітку час затримки розрахунку, які були цією установою виплачені на підставі відповідних судових рішень працівнику державному службовцю.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що у даному випадку позов був заявлений неналежним позивачем, який доводами скарги не спростований.

Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).

Щодо наявності шкоди внаслідок сплати державою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, спірні правовідносини виникли з приводу стягнення у порядку регресу шкоди, яку понесло Національне агентство внаслідок витрачання з бюджету коштів на виплату працівнику заробітної плати за час вимушеного прогулу.

При цьому колегія суддів розглядає поняття шкоди також за змістом норми ст. 22 ЦК України, яка передбачає відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а саме:

1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

2. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

4. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу сама по собі не є шкодою у розумінні ст. 237 КЗпП України або ст. 80 Закону України «Про державну службу» чи ст. 22 ЦК України, оскільки середній заробіток, який сплатила у даному випадку Держава незаконно звільнену працівнику є лише відновленням її права на заробітну плату, яку вона й так би отримала, та не поклав на державний бюджет додаткових витрат. У справі відсутні докази, що у даному випадку відбулася подвійна оплата чи інше перевищення бюджетного фінансування заробітної плати працівнику.

На підставі рішення суду у даному випадку фактично відбулося відновлення законних прав працівника, тобто повернення сторін у попередній стан, що відбулося без зайвих переплат у вигляді компенсацій моральної шкоди, штрафних санкцій за затримку виплати заробітної плати тощо. Такі наслідки апріорі не можна вважати шкодою, яку завдано державі, яка у особі Національного агентства подала свій позов у порядку регресу, оскільки відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За таких обставин не можна вважати, що внаслідок сплати середнього заробітку ОСОБА_2 за рішенням суду державі було завдано шкоди.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами одержаними від корупційних та інших злочинів залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 20 листопада 2023 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 03 липня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Р.В.Гєрцик.

М.Є.Савенко.