Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/4098/24
номер провадження 2/695/577/25

04 липня 2025 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В..,
секретаря с/з Оніщенко Н.В.,
представника позивача адвоката Бочарова О.М.,
представника відповідача адвоката Побиванця Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Золотоноша за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Золотоніської міської ради Черкаської області про визнання права власності, -
До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла позовна заява, яка подана представником ОСОБА_1 , адвокатом Бочаровим О.М. до ОСОБА_2 , Золотоніської міської ради Черкаської області про визнання права власності.
Спадщину після смерті матері позивач прийняла у порядку, визначеному ст. 1269 ЦК України шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою.
Окрім позивача до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася відповідачка ОСОБА_2 , якій рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.08.2021 визначено додатковий строк для прийняття спадщини тривалістю два місяці з моменту набрання судовим рішенням законної сили. Позивачем оскаржено вказане рішення суду, а тому постановою Черкаського апеляційного суду від 04.11.2021, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 31.07.2024 вказане рішення скасовано і позивач є єдиним спадкоємцем, яка у встановленому законом порядку звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Однак постановою державного нотаріуса від 17.10.2024 позивачу відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що відсутні оригінали правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно.
Позивач наполягає, що вказані оригінали документів знаходяться у відповідача, яка вимоги позивача надати їх ігнорує, оскільки не визнає відповідних спадкових прав позивача. За таких обставин позивач, вважаючи свої права порушеними, звернулася до суду із вказаним позовом.
Ухвалою судді від 05.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з розгляду справи.
Відповідач відзив на позов не надала.
Ухвалою суду від 27.01.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач у судовому засіданні, яке відбулось 18.04.2025 пояснила суду, що вона зверталась до ОСОБА_2 з проханням повернути їй оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, однак та у їх видачі відмовила. Коли розпочався судовий розгляд даної справи представник відповідача приніс оригінали вказаних документів.
Представник позивача, адвокат Бочаров О.М. у судовому засіданні, призначеному на 27.06.2025р. позов підтримав частково, вказавши, що право на спадщину на земельні ділянки, які зазначені у позовній заяві вже оформлені нотаріусом, а тому просить позов задовольнити лише в частині визнання права на житловий будинок. Жодних клопотань про залишення частини позовних вимог без розгляду чи відмову в цій частині від позову суду не заявив.
Представник відповідача в судовому засіданні 27.06.2025 не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом за позивачем на вказаний у позовній заяві житловий будинок. Заперечував проти стягнення судових витрат із відповідача, оскільки документів на будинок його довірителька не має і після вирішення судової справи судом касаційної інстанції жодних звернень позивача до його довірительки не було.
Представник Золотоніської міської ради у судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності.
Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про народження, яке видано повторно (серія НОМЕР_1 ) та свідоцтвом про шлюб, яке видано повторно (серія НОМЕР_2 ) та згідно якого прізвище ОСОБА_4 змінено із ОСОБА_5 на ОСОБА_6 внаслідок реєстрації шлюбу.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3 від 07.10.2019 виданим виконавчим комітетом Стеблівської селищної ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.
Згідно з ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Частиною першою статті 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1258 ЦК України).
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
З наведеного судом встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , а відтак відноситься до першої черги спадкоємців.
За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що визначено частиною першою статті 1270 ЦК України.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Частиною першою статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Як вбачається із постанови державного нотаріуса Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори від 17.10.2024 р. ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із відповідною заявою про видачу їй свідоцтв про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_3 .. Належність житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, площею 0,0575 га померлій ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом на право власності на частку в спільному майні подружжя від 17.06.1978 р. та договором дарування від 29.06.1978 р., зареєстрованим за реєстровим №1878 та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №922489. Подані в нотаріальну контору документи свідчать про те, що ОСОБА_1 спадщину після смерті матері ОСОБА_3 прийняла (спадкова справа №22/2020 від 25.02.2020р.), але видати їй свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,0575 га, нотаріус не може, тому що оригінали документів, які засвідчують право власності на вказане майно, відсутні.
З правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку.
Згідно положень ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.
Відтак судом встановлено, що після смерті матері позивача відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, позивач спадщину у встановленому порядку та строки прийняла та звернулася до нотаріуса з відповідною заявою для оформлення своїх спадкових прав.
Оскільки оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок у позивача відсутні, остання надала суду копії правовстановлюючих документів, а саме:
- свідоцтво на право власності на частку в спільному майні подружжя від 17.06.1978 р., яке видано державним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за №1722;
- договір дарування від 29.06.1978 р., який укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , який зареєстровано державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1878.
Крім вказаного, згідно з довідкою, яка видана Золотоніський відділок КП «ЧООБТІ» від 13.11.2020 за №1177о, ОСОБА_3 належить домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право власності на частку в спільному майні подружжя, посвідчене державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори 17.06.1978 р. за №1722 часткою 1/2 та на підстав договору дарування, який посвідчений державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори 29.06.1978 р. за №1878 часткою 1/2.
Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, тобто до 03.08.2004 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх держаної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації прав.
Відповідно до п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.
Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селища міського типу Української РСР (Додаток№1) до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 р., такими документами, зокрема, є договори купівлі-продажу, міни дарування будинків (домоволодінь), а також договори про відчуження будинків (домоволодінь) на умовах довічного користування, посвідчені місцевими Радами депутатів трудящих в межах їх компетенції.
Відповідно до положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (ч. 3 ст. 244 та ст. 227 ЦК УРСР 1963 року), що діяв на момент виникнення правовідносин у 1978 році державна реєстрація договорів дарування та свідоцтв про право власності на частки у спільному майні подружжя здійснювалася нотаріусами з обов`язковою реєстрацією у відповідних реєстрах (книгах). Крім того, на той час функціонували Бюро технічної інвентаризації (БТІ), які здійснювали облік та реєстрацію прав на нерухоме майно, що підтверджувало визнання таких прав державою.
Таким чином, факт державної реєстрації вказаних договору дарування та свідоцтва про право власності на частки в спільному майні подружжя нотаріусом у 1978 році, а також їх реєстрація в Інвентарбюро (БТІ), є безумовним підтвердженням визнання цих документів державою у відповідності до чинного на той момент законодавства.
У постанові Верховного Суду від 12.08.2019р. у справі №607/9408/16 містяться висновки про те, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з таких законних підстав набуття права власності на майно є спадкування.
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За вказаних обставин, враховуючи, що судом встановлено, що позивач являється спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом на майно її матері, є такою, що прийняла спадщину після її смерті у встановлений законом строк та в порядку, беручи до уваги, що нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний вище будинок, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню.
У судовому засіданні представник позивача не підтримав вимоги про визнання за позивачем права власності на земельні ділянки, а також не заявив клопотань про залишення цих вимог без розгляду чи закриття провадження у цій частині.
Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи зазначені принципи та відсутність процесуальних дій з боку позивача (його представника) щодо відмови від позовних вимог або припинення їх розгляду, суд зобов`язаний винести рішення по суті спору у повному обсязі заявлених вимог. Відсутність активної підтримки вимог у судовому засіданні, а також неподання або недостатність належних та допустимих доказів на обґрунтування заявлених вимог, що відповідно до принципів змагальності є обов`язком сторони, призводить до неможливості встановлення обставин, на яких ґрунтується позов.
Таким чином, суд, виходячи з принципів диспозитивності та змагальності, закріплених статтями 12 та 13 ЦПК України, а також оцінивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання права власності на земельні ділянки.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 сплачений позивачем судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 953 грн. 33 коп.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 141, 264, 265, 274 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Золотоніської міської ради Черкаської області про визнання права власності задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_3 на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1430.00 гривень.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Середа Л.В.