У Х В А Л А

10.07.2025 м. Львів

Суддя Франківського районного суду міста Львова Баран О.І., розглянувши заяву

розглянувши заяву Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (, електронна адреса: , місцезнаходження: 79040, м. Львів, вул.Д.Апостола, 1) про видачу судового наказу про стягнення з

ОСОБА_1 аборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії,

в с т а н о в и в:

стягувач звернувся до суду із заявою, відповідно до якої просить видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії квартири АДРЕСА_1 .

Дослідивши заяву та додані до неї документи, суд вважає необхідним відмовити у видачі судового наказу з таких підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Так відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

При цьому згідно з вимогами ч. 1 ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Зокрема згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України за загальним правилом позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання.

Однак відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, що передбачає випадки застосування правил виключної підсудності, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.04.2019 (справа №638/1988/17, провадження №61-30812св18), позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності, оскільки предметом позову є зобов`язання, які випливають з надання послуг централізованого постачання холодної води та водовідведення, які надаються за місцем знаходження нерухомого майна.

У постанові від 10.04.2019 року у справі № 638/1988/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, предметом позову у якій були зобов`язання, які випливають з надання послуг централізованого постачання холодної води та водовідведення, виходячи із того, що такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна, зробив висновок про те, що «правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, у справі щодо майнового права на створений об`єкт (картоплесховища), якому присвоєно поштову адресу та зареєстровано в державних органах готовність до експлуатації та право власності, переміщення цього об`єкта є неможливим без знецінення та зміни його призначення, якому притаманні усі ознаки нерухомого майна, також у п. 7.39 постанови дійшла висновку що спір щодо майнових прав на вказане майно мав би розглядатись у відповідності до вимог частини третьої статті 30 ГПК України.

У п. 7.25 - 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18 зазначено:

«7.25. Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

7.26. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої статті 30 ГПК України.

7.27. Оскільки правила виключної підсудності поширюються на спір щодо стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування нерухомим майном, розташованим у місті Києві, то спір у цій справі, переданий на розгляд до Господарського суду Київської області, вирішувався з порушенням положень частини третьої статті 30 ГПК України.».

Велика Палата Верховного Суду від указаних висновків не відступала.

Заявлені вимоги стосуються стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії квартири АДРЕСА_1 , що не належить до територіальної підсудності Франківського районного суду м.Львова, а відтак заяву про видачу судового наказу подано з порушенням правил територіальної підсудності.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями правил підсудності.

Виходячи із вищенаведеного, вважаю, що у видачі судового наказу слід відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається.

У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

При цьому, необхідно роз`яснити стягувачу, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків, а також не позбавляє можливості стягувача звернутись із вказаними вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Керуючись ст. ст. 161, 165, 166, 167, 258, 260, 353, 354 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

У видачі судового наказу за заявою - відмовити.

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п. 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Роз`яснити учасникам справи, що у разі невручення ухвали суду у день її складення, вони мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення учаснику. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання (ч. 2 ст. 261 ЦПК України).

Суддя: Баран О.І.