КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9511/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025року місто Київ

справа № 367/4347/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2025 року, повний текст рішення складено 10 лютого 2025 року та на додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Шестопалової Я.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в рахунок компенсації вартості належної йому частки у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив:

стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошові кошти в рахунок компенсації вартості належної йому частки в спільному майні подружжя, а саме автомобіля марки КІА, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1591 см.куб., кузов № НОМЕР_1 в сумі 140115 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що з 23 липня 2005 року по 28 жовтня 2014 року він з відповідачем ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі.

Вказував, що за час перебування у шлюбі, а саме 16 квітня 2013 року сторонинабули у власність транспортний засіб - автомобіль марки КІА, модель Cerato, 2012 року випуску, який був зареєстрований на ім?я ОСОБА_6 .

Вважає, що на автомобіль поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Зазначав, що 05 травня 2018 року він отримав з Єдиного державного реєстру МВС України відповідь, в якій вказується, що 08 грудня 2015 року транспортний засіб - автомобіль марки КІА, модель Cerato, 2012 року випуску був перереєстрований на ОСОБА_7 .

Посилався на те, що оскільки автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а аідповідач розпорядилася ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому вважає, що він має право на отримання грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу.

Вказував, що відповідно до довідки суб?єкта незалежної оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 від 06 червня 2018 року №2-040, проведеним аналізом ринку продажів подібних по характеристикам бувших у використанні транспортних засобів, легкових седанів - В, Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, встановлено, що станом на грудень 2015 року, їх середня ринкова вартість становила 280 230 грн.

У грудні 2018 року ОСОБА_9 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила:

визнати автомобіль марки KIA модель Cerato, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , її особистою приватною власністю у період з 11 квітня 2013 року до 08 грудня 2015 року.

В мотивування вимог посилалася на те, що так як сімейне життя з ОСОБА_3 не склалось, сторони за спільною згодою 28 жовтня 2014 року розірвали шлюб.

Вказувала, що під час шлюбу нею придбано автомобіль марки KIA CERATO, 2012 року випуску, проте придбано зазначений автомобіль за кошти, які належали їй особисто.

Зазначала, що згідно договору №214264-Y01123 від 11 квітня 2013року, укладеного між ТОВ «ПРОМАВТОТЕХСЕРВІС» в особі директора Гуменюка А.Д. (Продавець) та фізичною особою ОСОБА_6 , продавець зобов?язується передати у власність покупця автомобіль, наведений у додатку №1 до цього договору, а саме: автомобіль марки КІА модель CERATO, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 в конфігурації TDEXMI02 MID, колір KЗG блискучий метал, а покупець - оплатити і прийняти цей автомобіль.

Згідно п.2.4 даного договору повна вартість автомобіля з урахуванням ПДВ становить 165 700 грн. 00 коп.

Вказувала, що зазначений транспортний засіб на праві приватної власності було зареєстровано 16 квітня 2013 року за нею. Разом з цим, напередодні, а саме 10 квітня 2013 року вона взяла в позику у своєї матері ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 180 000 грн. на придбання зазначеного автомобіля, свідками чого стали ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , та про що нею було складено відповідну розписку.

Посилалася на те, що необхідність у даній позичці була викликана тим, що вона у той час обіймала посаду голови правління кредитної спілки «Народне Кредитне Товариство» і зазначений автомобіль був необхідним останній для використання в службових та особистих цілях.

Вказувала, що згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №91 від 08 грудня 2015 року вказаний автомобіль було продано ОСОБА_7 в рахунок погашення наявної заборгованості відповідно до розписки від 10 квітня 2013 року.

Вважає, що спірний автомобіль був її особистою приватною власністю, оскільки був придбаний за її особисті кошти.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2025 рокупозов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в рахунок компенсації вартості належної йому частки в спільному майні подружжя, а саме - 1/2 частини автомобіля марки КІА, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1 591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 в сумі 140115,00 грн. та судовий збір у розмірі 1401,16 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року заяву представника позивача за первісним позовом - адвоката Безвершенко О.О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 50 000 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким її зустрічний позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 150061,83 грн.

В мотивування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції не наведено доводів і аргументів не прийняття доказів сторони відповідача, що були подані на спростування презумпції спільності права власності подружжя.

Вказувала, що сам по собі факт придбання спірного автомобіля в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначала, що приватний характер придбання і належність автомобіля ОСОБА_14 доведена належними доказами.

Посилалася на те, що ОСОБА_3 не довів, що він вкладав власні кошти або кошти отримані спільною працею подружжя в придбання спірного автомобіля.

Вказувала, що ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції не взяв до уваги, що адвокатом Безвершенко О.О. не надано документально підтверджених витрат на правову допомогу, а також не зазначено в детальному описі наданих послуг: дат виконання та вартості конкретної послуги, не зазначено дат судових засідань та їх тривалість в годинах, які клопотання/заяви були подані.

Вважає, що заявлені стороною позивача витрати на правову допомогу є неспівмірними.

06 травня 2025 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, з 23 липня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 28 жовтня 2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис за №75, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 28 жовтня 2014 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами 11 квітня 2013 року придбано автомобіль марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім?я ОСОБА_6 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу автомобіля №214264-Y01123 від 11 квітня 2013 року.

Згідно договору №214264-Y01123 від 11 квітня 2013 року, укладеного між ТОВ «ПРОМАВТОТЕХСЕРВІС» в особі директора Гуменюка А.Д. (продавець) та фізичною особою ОСОБА_6 (покупець), продавець зобов?язується передати у власність покупця автомобіль, наведений у додатку №1 до цього договору, а саме: автомобіль марки КІА модель CERATO, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 в конфігурації TDEXMI02 MID, колір KЗG блискучий метал, а покупець - оплатити і прийняти цей автомобіль.

Згідно з п.2.4 вказаного договору на дату підписання договору повна вартість автомобіля з урахуванням ПДВ становить 165700 грн.

08 грудня 2015 року ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_7 автомобіля марки Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №91 від 08 грудня 2015 року.

Згідно вказаного договору спірний автомобіль було продано за 20000 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача компенсацію вартості його частки у спільному майні подружжя - автомобілі Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, оскільки ОСОБА_1 розпорядилася вказаним автомобілем на свій розсуд без його згоди.

Заперечуючи проти позову та подаючи зустрічний позов, відповідач вказувала на те, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу, але за її власні кошти та був зареєстрований на її ім?я. Кошти на придбання транспортного засобу їй дала її мати ОСОБА_15 10 квітня 2013 року в сумі 180000 грн. У подальшому, з метою погашення заборгованості перед ОСОБА_15 , яка виникла 10 квітня 2013 року, вона продала автомобіль своїй матері.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі №6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі №214/6174/15-ц (провадження №14-114цс20).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18), постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі №345/2224/20 (провадження №61-5915св22).

Відповідно до ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року визначено те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно із п.24 вказаної постанови до складу майна, шо підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо на час придбання в шлюбі майна використовувались запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю одного з подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи спірний автомобіль сторони придбали під час шлюбу.

Таким чином, автомобіль Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, з об?ємом двигуна 1591 см. куб., кузов № НОМЕР_1 був об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки придбаний за час перебування останніх у шлюбі, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя відповідачем ОСОБА_1 не спростована.

Доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль набутий в особистих цілях відповідача, а не в інтересах сім`ї, за кошти, які належали їй особисто, останньою не надано.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх вимог про те, що відповідач придбала спірний автомобіль за свої кошти останньою було надано: копію договору купівлі-продажу автомобіля, копію розписки про отримання в борг коштів від матері ОСОБА_7 від 10 квітня 2013 року, копію трудової книжки.

Разом з тим, ні договір купівлі-продажу автомобіля, ні копія трудової книжки не підтверджують, що автомобіль ОСОБА_1 був придбаний за її особисті кошти.

Також стороною відповідача не доведено, що автомобіль придбаний саме за кошти, отримані ОСОБА_1 у позику від її матері, що позивачу було відомо про це.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що приватний характер придбання і належність автомобіля ОСОБА_14 доведена належними доказами, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

На підтвердження вартості спірного автомобіля позивач надав суду довідку суб?єкта незалежної оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 від 06 червня 2018 року №2-040, відповідно до якоїсередня ринкова вартість автомобіля Кіа, модель Cerato, 2012 року випуску, станом на грудень 2015 року становить 280230 грн.

Відповідач вказувала на те, що автомобіль було придбано за 165700 грн. відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №214264-Y01123 від 11квітня 2013 року, а 08 грудня 2015 року транспортний засіб був проданий за ціною 20000 грн., тому вартість автомобіля яка заявлена позивачем є завищеною.

Судом першої інстанції було вірно враховано, що в договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, оскільки сторони при укладенні договору визначають вартість предмета продажу на власний розсуд.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що після розірвання шлюбу відповідач без згоди позивача відчужила спільне сумісне майно подружжя - автомобіль, а отриманими від реалізації автомобіля коштами розпорядилася на власний розсуд, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації половини вартості автомобіля в розмірі 140115 грн. (280230грн./2), взявши до уваги дані, які викладені у довідці суб?єкта незалежної оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 від 06 червня 2018 року №2-040, що відповідає вимогам ч.ч.2, 4 статті 71 СК України.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_1 , оскільки вказані вимоги не були доведені належними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач дізнався, що автомобіль був відчужений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_15 після отримання витягу з Єдиного державного реєстру МВС України про власника автомобіля від 05 травня 2018 року, а відтак саме з цього часу почався відлік позовної давності для звернення ОСОБА_3 з даним позовом.

Враховуючи наведене, позивачем не було пропущено строку позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення грошових коштів у рахунок компенсації вартості належної йому частки у спільному майні подружжя.

Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50000 грн., суд першої інстанції керувався принципами розумності, справедливості, враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання таких робіт.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West AllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) по справі ОСОБА_3 та адвокатом Безвершенко О.О. укладено договір №23 від 07 травня 2018 року про надання професійної правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивача ОСОБА_3 - Безвершенко О.О. надано копії: договору про надання правничої допомоги від №23 від 07 травня 2018 року; додаткової угоди до договору від 08 травня 2018 року; додаткової угоди №1 до договору від 23 грудня 2020 року; додаткової угоди №2 до договору від 20 грудня 2023 року; заявки на надання правничої допомоги №1 від 08 травня 2018 року до договору №23 від 07 травня 2018 року про надання професійної правничої допомоги; заявки №2 від 18 серпня 2020 року;акту №1 від 27 січня 2025 року про надані послуги до заявок №1 від 08 травня 2018 року та №2 від 18 серпня 2020 року на загальну суму 105086,25 грн.

Стороною відповідача були надані заперечення на заяву адвоката Безвершенко О.О. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено, що відсутні платіжні доручення, які підтверджують фактичні витрати ОСОБА_3 на правничу допомогу, у зв`язку із чим заява задоволенню не підлягає.

У пунктах 179, 180 постанови від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною п`ятою статті 129 ГПК України (схожі положення містяться у статті 141 ЦПК України), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 50000 грн., оскільки при визначенні суми відшкодування суд першої інстанції вірно врахував заперечення сторони відповідача та виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), співмірності, а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для задоволення первісного позову, відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалення додаткового рішення є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідають вимогам закону, тому підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2025 року та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2025 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: