Справа № 522/7703/24
Провадження 2/522/1025/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

03 липня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» про відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначає, що Суворовським районним судом м. Одеси розглянуто цивільну справу №523/10008/18 за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи "Одеська міська клінічна лікарня №11" про відшкодування витрат на лікування, стягнення неотриманого заробітку, моральної шкоди та майбутніх витрат. 13 листопада 2023 року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнувши з Комунальної установи "Одеська міська клінічна лікарня №11" на користь позивачки 96 412,21 грн на відшкодування витрат на лікування та 100 000,00 грн моральної шкоди. Також стягнуто 1 964,12 грн судового збору на користь держави, а в іншій частині позовних вимог було відмовлено.

У рамках розгляду справи, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року, була призначена судово-медична експертиза, яку доручили Комунальній установі "Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи". На вирішення експертизи було поставлено низку питань, що стосувалися правильності діагнозу, адекватності лікування, своєчасності оперативного втручання, діагностики мікрофлори в рані, причин ускладнень та виправданості строків лікування. За результатами цієї експертизи, проведеної з 17 грудня 2019 року по 25 серпня 2020 року, було надано висновок №375. У ньому зазначалося, що діагноз ОСОБА_1 встановлено вірно, лікування здійснено відповідно до протоколу, причинно-наслідкового зв`язку між методикою лікування та ускладненнями не виявлено, а оперативне втручання визнано правильним та своєчасним. Щодо мікрофлори, її діагностовано 21 вересня 2015 року, виявлено епідермальний стафілокок. Причиною післяопераційних ускладнень була визнана тяжкість отриманої травми, що призвело до зниження резистентності організму, а строки лікування визнані виправданими.

Позивач ОСОБА_1 , не погодившись із висновками першої експертизи, подала клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи з тих самих питань, але з дорученням її проведення іншій установі. Своє клопотання позивач мотивувала тим, що під час проведення першої експертизи Комунальною установою "Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи" були допущені грубі порушення законодавства. Зокрема, висновок експерта було складено за участю лікаря ортопеда-травматолога, який мав трудові відносини з відповідачем, а сам висновок, на думку позивача, повністю ґрунтувався на медичному висновку, що був у матеріалах справи, що свідчило про можливу заінтересованість залученого лікаря. Ці обставини підтвердилися у судовому засіданні за участю експерта ОСОБА_2 , яка, хоч і посилалася на звичайну практику залучення лікарів-спеціалістів, не заперечувала трудових відносин залученого лікаря з відповідачем. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року клопотання ОСОБА_1 було задоволено, та призначено повторну судову медичну експертизу, проведення якої доручили експертам Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи.

ОСОБА_1 вважає, що неправомірні дії відповідача, які призвели до необхідності призначення повторної експертизи, не лише порушили встановлені інструкції та правила проведення судових експертиз, а й мали вплив на результат розгляду справи. Ці дії значно затягнули судовий процес, що спричинило позивачці, яка є інвалідом першої групи та перебуває у післяопераційному стані, додатковий фізичний біль та порушення нормального ритму життя. Зокрема, ОСОБА_1 понесла додаткові фінансові витрати у розмірі 15 585,10 грн на проведення повторної експертизи, що є значною сумою для пенсіонера. Окрім того, тривалий судовий процес та пов`язані з ним переживання значно збільшили терміни її реабілітації. Позивач також зазначила, що через судові засідання вона була змушена відмовитися від запланованої операції ендопротезування у 2020 році. Враховуючи зазначені обставини, ОСОБА_1 оцінює завдану їй моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.

Ухвалою суду від 17.05.2024 року провадження у справі відкрито та призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні.

10.06.2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідно до вказаного відзиву відповідач позовні вимоги не визнав в повному обсязі. У своєму відзиві на позовну заяву, Комунальна установа "Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи" (далі Відповідач) заперечує проти твердження позивача ОСОБА_1 щодо порушень, які нібито мали місце під час проведення судово-медичної експертизи №375. Відповідач спростовує заяву позивача про те, що експертиза проводилась за участі ортопеда-травматолога ОСОБА_3 , працівника КУ «Одеська міська клінічна лікарня №11», і що це є грубим порушенням законодавства через його ймовірну заінтересованість. Натомість Відповідач наголошує, що експертиза №375 була комісійною судово-медичною експертизою, порядок проведення якої чітко регулюється Правилами, затвердженими Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року. Згідно з цими Правилами, до складу комісії можуть входити фахівці різних медичних та немедичних спеціальностей, і всі вони є експертами. Відповідач стверджує, що комісія була сформована відповідно до вимог, включаючи голову ( ОСОБА_4 ), трьох членів ( ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та лікар-хірург ОСОБА_6 з МКЛ №1) та доповідача ( ОСОБА_7 ). Важливо, що ніхто зі складу комісії не перебував у трудових відносинах із КУ ОМКЛ №11. Відповідач категорично заперечує участь ОСОБА_3 у проведенні експертизи, підкреслюючи, що він не був ні головою, ні членом, ні доповідачем комісії, і, відповідно, не підписував висновку експерта.

Крім того, Відповідач відкидає заяви позивача про неякісне проведення експертизи, яка нібито базувалася виключно на наявних матеріалах справи та медичних висновках працівників відповідача, без нових досліджень та обґрунтованих відповідей. Відповідач пояснює, що експертні дослідження в цьому випадку логічно ґрунтуються на аналізі медичних документів установи, чиї дії піддаються експертній оцінці, тобто КУ «Одеська міська клінічна лікарня №11». Ці дані були наведені у дослідній частині висновку №375. Судово-медична комісія має право враховувати будь-які медичні документи та думки фахівців, і наявність у матеріалах справи думки лікаря-травматолога ОСОБА_3 є припустимою, проте комісія враховує всі дані медичних документів, а не лише одну думку. Відповідач зазначає, що експертна комісія діяла суворо в межах 6 питань, поставлених судом, і надала вичерпні та обґрунтовані відповіді на кожне з них у підсумковій частині висновку. Нових досліджень для формування висновків не потребувалося, а "аналіз фактів та обставин лікування" здійснювався шляхом вивчення медичної документації позивача. Питання причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та погіршенням стану здоров`я також було докладно висвітлено у висновку. Таким чином, Комунальна установа "Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи" наполягає на тому, що перша експертиза була проведена відповідно до чинного законодавства, а її висновки є повністю обґрунтованими.

24.06.2025 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

30.07.2024 року від позивача до суду надійшли Додаткові пояснення по справі.

Ухвалою суду від 27.08.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

09.10.2024 року від позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів.

03.01.2025 року від відповідача до суду надійшло заперечення на клопотання.

06.01.2025 року від відповідача до суду надійшло заперечення на клопотання.

29.01.2025 року від позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів.

23.01.2025 року від позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів.

Під час судового засідання 24.06.2025 року у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_8 .

Під час судового засідання представник позивача наполягав на задоволенні позову, зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими та справедливими.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

У судове засідання для оголошення судового рішення 03.07.2025 року з`явилась позивач ОСОБА_1 .

Заслухавши думки сторін, заслухавши показання свідка та дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 13 листопада 2023 року Суворовський районний суд м. Одеси частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнувши з Комунальної установи "Одеська міська клінічна лікарня №11" на її користь 96 412,21 грн як витрати на лікування та 100 000,00 грн моральної шкоди. Крім того, на користь держави було стягнуто 1 964,12 грн судового збору. У решті позовних вимог судом було відмовлено.

Під час розгляду вказаної справи, а саме 25 листопада 2019 року, Суворовський районний суд м. Одеси призначив першу судово-медичну експертизу, доручивши її проведення Комунальній установі "Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи" (Код ). На вирішення експертизи було поставлено шість питань щодо правильності діагнозу, лікування, оперативного втручання, виявлення мікрофлори, причин ускладнень та виправданості термінів лікування. За результатами цієї експертизи, проведеної з 17 грудня 2019 року по 25 серпня 2020 року, було надано висновок №375. Згідно з ним, діагноз ОСОБА_1 був встановлений вірно, лікування проведено відповідно до протоколу, і причинно-наслідкового зв`язку між ним та ускладненнями не виявлено. Оперативне втручання визнано правильним і своєчасним. Виділення з рани з`явилися 21 вересня 2015 року, а хронічний свищевий остеомієліт, що став показанням для операції 25 листопада 2015 року, був діагностований пізніше, з виявленням епідермального стафілокока. Причиною ускладнень названа тяжкість травми та її наслідки, що знизили опірність організму, а терміни лікування були визнані виправданими. До складу експертизи входили голова ОСОБА_4 , члени ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та доповідач ОСОБА_7 . Позивач стверджує, що до проведення експертизи було залучено ортопеда-травматолога ОСОБА_3 , який був працівником КУ "Одеська міська клінічна лікарня №11".

Згодом, ОСОБА_1 , висловлюючи незгоду з висновками експертизи №375 та посилаючись на "явні порушення порядку та інструкції з організації та проведення експертних досліджень", подала до суду клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи з тих самих питань, але вже іншій експертній установі. Позивач аргументувала це тим, що висновок експерта було складено за участю лікаря-травматолога, який перебував у трудових відносинах з відповідачем, і що цей висновок "фактично повністю ґрунтується на медичному заключенні, яке наявне в матеріалах справи", що, на її думку, свідчить про заінтересованість лікаря.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року, клопотання ОСОБА_1 було задоволено, і повторну судово-медичну експертизу у справі №523/10008/18 доручили експертам Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи. За словами позивача, висновок Харківського бюро (№08-266/2021/пп) "змістовно та якісно відрізняється" від попереднього, що вказує на "формальний підхід, упередженість та халатність" з боку відповідача під час першого дослідження.

Наслідком зазначених неправомірних дій відповідача, на думку позивача, є завдана їй моральна шкода, оскільки затягування судового процесу через необхідність повторної експертизи призвело до фізичного болю, порушення нормального ритму життя та графіка лікування. Позивач, будучи інвалідом першої групи, була змушена витратити додаткові кошти на повторну експертизу (15 585,10 грн), що є значною сумою для пенсіонера. Окрім того, тривалий розгляд справи та пов`язані з ним переживання негативно вплинули на процес її реабілітації. Зокрема, вона не змогла поїхати на заплановану операцію ендопротезування у 2020 році через судові засідання. Всі ці обставини призвели до того, що позивач оцінює завдану їй моральну шкоду в 200 000,00 грн.

Частиною 1 ст.2ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.15ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другоюстатті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першоїстатті 201 ЦК Україниособистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановленеКонституцієюта законами України.

За змістом ч. 1ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В той же час, як роз`яснено в п. 4Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в п. п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач зазначає розмір моральної шкоди 200000,00грн., які вона просить стягнути з відповідача.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Пунктом 9постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни №4від 31березня 1995року «Просудову практикув справахпро відшкодуванняморальної (немайнової)шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини четвертої статті 263ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 49-51 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) зазначено, що: "виходячи з положень статей16 і 23ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.".

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 180/1735/16-ц (провадження N 61-18013сво18) зазначено, що "тлумачення положень статей11 та 23ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.".

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі №766/21131/18 (провадження N 61-18770св19), аналіз положень статей 11 та 23ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Отже, враховуючи вище викладене, важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди є наявність доказів. Доказами, що підтверджують розмір моральної шкоди можуть слугувати дані, що підтверджує дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну звичного способу життя потерпілого, це можуть бути висновок спеціаліста, психолога або висновок судового експерта-психолога, показання свідків (свідчення друзів, колег, тощо), характеристика з місця роботи, виписки з лікарні, якщо потерпілий звертався по допомогу до лікаря невролога чи психіатра, рахунки від приватних психологів чи проходження спеціальних курсів реабілітації.

Однак, саме за підсумками психологічного дослідження можна точно встановити, які саме моральні страждання були заподіяні особі діями іншої сторони, наскільки ці моральні страждання (моральна шкода) є важкими, які можливі суми компенсації моральної шкоди будуть адекватні встановленого рівня моральних страждань.

З огляду на це, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Протиправною вважається така поведінка особи, яка порушує приписи закону чи іншого нормативного акта, або виявилася у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов`язання.

Позивач ОСОБА_1 у своїх позовних вимогах та клопотаннях, зокрема щодо призначення повторної судово-медичної експертизи, послідовно вказує на незаконність та порушення інструкцій під час проведення першої судово-медичної експертизи №375, виконаної Комунальною установою "Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи". Основними аргументами позивача є участь у складі експертної комісії лікаря-ортопеда-травматолога ОСОБА_3 , який, на її переконання, перебував у трудових відносинах із відповідачем Комунальною установою "Одеська міська клінічна лікарня №11" і тому міг бути заінтересованим у результатах дослідження. Також ОСОБА_1 стверджує, що висновок експертизи №375 фактично повністю ґрунтувався на медичних висновках працівників відповідача, без проведення нових досліджень, належного аналізу фактів та обставин лікування, а також без надання обґрунтованих відповідей на поставлені питання, зокрема щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку.

Однак, слід констатувати, що попри наведені твердження, позивач не надає достатніх належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували факт порушення встановленого законодавством порядку проведення судово-медичної експертизи чи наявність прямої заінтересованості експертів, що могло б свідчити про її незаконність.

Сам по собі факт призначення судом повторної судово-медичної експертизи та подальше прийняття її висновку в основу судового рішення не є безумовним доказом незаконності або недійсності первинної експертизи. Процесуальне законодавство передбачає можливість призначення повторної експертизи у випадках, коли висновок первинної експертизи є неповним, неясним, суперечливим, або якщо виникають сумніви у його обґрунтованості, об`єктивності чи достовірності. Таке призначення є правом суду, спрямованим на повне та всебічне з`ясування обставин справи, а не на автоматичне визнання попередньої експертизи незаконною. Ухвала суду про призначення повторної експертизи може ґрунтуватися на оцінці судом обґрунтованості клопотання сторони, але не є актом, що встановлює юридичну нечинність попереднього експертного висновку.

Варто також зазначити, що позивачем не було ініційовано процедуру рецензування першої експертизи, яка могла б надати додаткові аргументи щодо її невідповідності методичним вимогам чи стандартам. Легітимність та законність експертного висновку встановлюються не суб`єктивними сумнівами сторони, а відповідністю процесу його проведення та змісту вимогам законодавства, що доводиться належними доказами.

Позивачем обрано спосіб встановлення незаконності експертизи шляхом Звернення щодо розгляду питання дисциплінарної відповідальності судових експертів. При притягнені експертів до дисциплінарної відповідальності будуть встановлено і факт вчинених ними порушень, що може бути визнано належним доказом вини відповідача.

Однак як вбачається з матеріалів справи, 07.10.2024 року Протоколом № 12 засідання експертно-кваліфікаційної комісії КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» комісія постановила: «після ретельного вивчення висновку експерта № 375 ОСОБА_1 , 1960 року народження, комісія приходить до наступного. Робота судово-медичної експертної комісії була організована належним чином, зокрема, до складу комісії був залучений фахівець - кваліфікований хірург, кандидат медичних наук ОСОБА_6 . Посилання на те, що, нібито, у проведенні експертизи приймала участь зацікавлена особа - співробітник Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 11» Одеської міської ради Турчин М.І., не знайшло свого підтвердження. ОСОБА_3 не брав участь в роботі комісії, отже і не підписував підсумки. Той факт, що його окрема думка міститься у дослідницькій частині експертизи, не протирічить вимогам складення висновку експерта - експертна комісія у ході проведення експертизи може досліджувати будь-які медичні документи, думки фахівців тощо. Таким чином, яких-небудь порушень при складенні висновку експерта № 375 по відношенню ОСОБА_1 комісія не виявила. За результатами перевірки інформації, підстав у безпосереднього керівника для позбавлення кваліфікації судового експерта, а також кваліфікаційних класів судово-медичних експертів Плєвінскіса П.В. та Ізотову О.В. не виявлено.»

Таким чином, за результатами проведеної перевірки, Експертно-кваліфікаційна комісія не виявила жодних порушень при складанні висновку експерта №375 стосовно ОСОБА_1 . Відповідно, підстав для позбавлення кваліфікації або кваліфікаційних класів судово-медичних експертів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не встановлено.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Всупереч приписам ст.12, 81 ЦПК України позивач, не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідач спричинила їй моральну шкоду, яка описана нею у позовній заяві.

Позовна заява, не містять достатніх доказів обґрунтування спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди на суму 200000,00 грн.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру в наслідок неправомірних дій відповідача, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, а факт неправомірних дій не доведено, у зв`язку з чим суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Комунальної установи «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» про відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення буде виготовлений 14.07.2025 року.

Суддя А.В. Науменко

03.07.25