КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7840/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Саліхова В. В., Левенця Б. Б.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в їх інтересах адвоката Клечановської Ю. І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1

на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Карабази Н. Ф.

від 30 липня 2024 року

у цивільній справі № 367/6055/21 Ірпінського міського суду Київської області

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2 , ОСОБА_1

про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась в суд з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що є власницею квартири АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 12.05.2015 (запис №9633590 у Держреєстрі). ОСОБА_2 (сестра) та ОСОБА_1 (племінниця) були зареєстровані в квартирі за її згодою: ОСОБА_2 з 26.06.2015, ОСОБА_1 з 28.08.2015.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 поїхала до Китаю, де перебувала до грудня 2018 року. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом. На початку листопаду 2018 року ОСОБА_3 поїхала у відрядження до Львова на 6 місяців. Восени 2018 року ОСОБА_2 почала надсилати образливі повідомлення. Взимку 2018 року ОСОБА_2 повернулася до Києва, відмовляючись спілкуватися.

На початку лютого 2019 року ОСОБА_2 повідомила про заборгованість за газ, вимагаючи оплати. ОСОБА_3 сплатила більшу частину боргу та інші комунальні рахунки. У травні 2019 року ОСОБА_3 повернулася до Києва, але не мала доступу до квартири в Ірпені. 25 чи 26 травня 2019 року вона спробувала потрапити до квартири, щоб забрати речі доньки та онуки, але ОСОБА_2 зачинилася і відмовлялася пускати, через що довелося викликати поліцію. ОСОБА_2 поводилася агресивно.

Протягом 2019 року ОСОБА_3 часто була у відрядженнях за кордоном. На початку 2020 року переїхала до подруги, а в березні 2020 року розпочався карантин. У серпні 2020 року, знову намагаючись потрапити до квартири, ОСОБА_3 виявила, що замки змінені, а ключі їй не передані, що знову вимагало виклику поліції.

Позивачка стверджує, що відповідачі створили перешкоди у користуванні квартирою, змінили замок, зробивши спільне проживання неможливим. Між ними не укладалося жодних угод про постійне користування житлом. Квартира має лише одну житлову кімнату (17,3 кв.м), що унеможливлює спільне проживання.

Згідно з інформаційною довідкою № 264659795 від 06.07.2021, ОСОБА_2 станом на 06.07.2021 є власницею будинку загальною площею 64,5 кв.м та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1395 від 21.09.2011. Це свідчить, що ОСОБА_2 має інше житло.

ОСОБА_3 просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права власності, виселивши ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житлового приміщення, вселити її до власної квартири та стягнути з відповідачів судові витрати.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2024 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 816,00 грн по 908,00 грн з кожного.

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2025 року поновлено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 30 липня 2024 року. Заяву відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просили рішення суду в частині виселення скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволення позову відмовити.

Апелянти вказують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними сестрами. ОСОБА_1 (донька ОСОБА_2 ) та ОСОБА_2 постійно проживали з батьками в АР Крим, смт Леніно, а ОСОБА_3 понад 20 років жила в Києві, де орендувала житло. Після окупації Криму у 2014 році постало питання про виїзд на територію, підконтрольну ЗСУ.

На початку травня 2015 року ОСОБА_3 повідомила про вигідний варіант купівлі однокімнатної квартири в АДРЕСА_3 , у забудовника. Вона запевнила, що може оформити квартиру спочатку на себе, а потім переоформити її на ОСОБА_2 . ОСОБА_2 була зареєстрована в квартирі 26.06.2015, а ОСОБА_1 - 28.08.2015.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 поїхала на роботу до Китайської Народної Республіки, де працювала до грудня 2018 року. Весь цей час ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом проживали у спірній квартирі однією сім`єю, спільно несучи витрати на утримання майна. У листопаді 2018 року ОСОБА_3 виїхала з квартири.

Апелянти зазначають, що вони не чинили ОСОБА_3 будь-яких перешкод у користуванні квартирою, не міняли замків і не перешкоджали її доступу до квартири. Вони стверджують, що ОСОБА_3 завжди мала ключі від квартири і могла проживати в ній, якби мала в цьому потребу.

ОСОБА_1 додатково вказує, що після повернення ОСОБА_2 з КНР, вони з мамою проживали в квартирі. Вона зазначає, що особисто ніколи не чинила перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою, не сварилася з нею, і ОСОБА_3 ніколи не зверталася до поліції щодо неї. ОСОБА_1 підкреслює, що є повнолітньою особою (20 років на момент винесення рішення), має повну цивільну дієздатність згідно з ч. 1 ст. 34 ЦК України та відповідає за свої дії. Вона стверджує, що не може бути виселена на підставі ст. 116 ЖК України, оскільки в матеріалах цивільної справи відсутні відомості про порушення нею прав ОСОБА_3 на користування житловим приміщенням.

ОСОБА_2 зазначає, що все життя у неї з ОСОБА_3 були дружні та родинні стосунки, вони довіряли одна одній. Вона також вказує, що обидві сестри були зареєстровані в будинку їхніх батьків, який ОСОБА_2 отримала у спадщину за заповітом. ОСОБА_2 стверджує, що у квітні 2015 року вона продала свій будинок в АР Крим та отримала 30 тисяч доларів США готівкою. Вона зазначає, що на той момент державні реєстри в АРК не працювали, а безготівкові та валютні перекази стали неможливими. Ці кошти ОСОБА_2 , задля своєї безпеки, передала на зберігання ОСОБА_3 через гр. ОСОБА_4 на початку травня 2015 року. Факт прийняття коштів на зберігання підтверджується свідченням гр. ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом 23.12.2019 та доданим до матеріалів справи.

Скаржниця підкреслює, що квартира була придбана фактично за її кошти. Переоформлення квартири на її ім`я було відкладено через її поїздку до Китаю. Коли постало питання про переоформлення, ОСОБА_3 повідомила, що оформила договір іпотеки № 1995 від 12.05.2015, який забезпечував виконання зобов`язання ОСОБА_3 за договором безпроцентної позики на суму 10 680 доларів США, тому переоформити квартиру буде можливо лише після виконання цього зобов`язання.

ОСОБА_2 зазначає, що оскільки ОСОБА_3 не визнає її право власності на спірну квартиру, вона має намір звернутися до суду з позовом про визнання права власності на вказане майно. Вона стверджує, що навіть за відсутності оформлення її права власності на квартиру, у суду не було підстав для ухвалення рішення про її виселення без надання іншого житлового приміщення, оскільки спірна квартира є місцем її постійного проживання протягом 9 років, і вона несе витрати на її утримання. Судом встановлено, що відсутні підстави вважати її вселення в квартиру з порушенням встановленого порядку чи вважати його самовільним.

Скаржниця також наголошує, що у неї відсутнє будь-яке інше житло на території України, яка підконтрольна ЗСУ. Факт наявності інформації про право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , не може свідчити про наявність цього житла у власності фактично, оскільки Державні реєстри на окупованій території не працюють. ОСОБА_2 пов`язує звернення ОСОБА_3 до поліції у 2020 році з метою притягнення її до адміністративної відповідальності за «домашнє насильство» зі спробами ОСОБА_3 завадити їй визнати свої законні права на квартиру. Вона зазначає, що у березні 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в тому числі, про визнання права власності на спірну квартиру, а ОСОБА_3 у серпні 2021 року звернулася до суду з позовом про їхнє виселення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в їх інтересах адвокат Клечановська Ю. І., підтримали подані апеляційні скарги з підстав та доводів, викладених в них. Уточнили, що вимоги їх скарги стосуються лише частини судового рішення про їх виселення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в їх інтересах адвоката Клечановської Ю. І., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37397661 від 12.05.2015, Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.11.2020 № 230989089 ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 ; форма власності - приватна; підстава для державної реєстрації - договір купівлі-продажу від 12.05.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нельзіним М. С., реєстровий номер 1994.

Згідно договору купівлі-продажу від 12.05.2015, укладеного між ТОВ «ЄВРАЗІЯБУД ТРЕЙД» та ОСОБА_3 , остання придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,6 кв.м, житловою площею 17,3 кв.м.

Згідно даних адресної картки за адресою АДРЕСА_3 зареєстровано: власник - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 26.06.2015; сестра - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 26.06.2015; племінниця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 28.08.2015; донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації 28.08.2015.

Згідно з Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.07.2021 № 264659795 ОСОБА_2 є власником будинку, за адресою АДРЕСА_2 .

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 11.12.2020 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За змістом постанови, 07.11.2020 о 12:36 год., ОСОБА_2 , знаходилась за місцем мешкання: АДРЕСА_4 , вчинила конфлікт по відношенню до сестри ОСОБА_3 , кидалась з ножем та не пускає її до квартири, чим вчинила правопорушення передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Встановивши, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_5 згідно договору купівлі-продажу від 12.05.2015 року, а відповідачі, як сестра та племінниця позивачки, були зареєстровані та вселені у квартиру за її згодою у 2015 році, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати порушеним порядок вселення відповідачів або їх самоправне зайняття приміщення. Однак, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не спростували твердження ОСОБА_3 щодо тимчасового їх проживання та не надали жодних угод про постійне користування квартирою. Встановивши, що відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні її власністю, замінивши замки та не надавши нових ключів, а також не впускаючи її до помешкання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод шляхом виселення відповідачів та вселення її до житлового приміщення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції у частині виселення відповідачок ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із житла, адже суд першої інстанції припустився суттєвої помилки в оцінці фактичних обставин справи та неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також не забезпечив належного балансу між правом власності позивачки та правом апелянтів на повагу до їхнього житла.

Позивачка ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідачів, мала право на захист свого порушеного, на її думку, права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, при вирішенні таких спорів, суд повинен дотримуватись принципу співмірності та належного балансу інтересів сторін.

Верховний Суд послідовно наголошує, що стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі право на повагу до свого житла, яке охоплює право займати його та не бути виселеною чи позбавленою його. Цей захист поширюється як на власників квартир (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймачів (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Будь-яке втручання у це право, включаючи виселення, повинно бути передбачене законом, переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Втрата житла є найбільш крайньою формою такого втручання у право на повагу до житла. У таких випадках суд повинен оцінити пропорційність заходу, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено.

Згідно статті 8 Конвенції, Європейський суд з прав людини у рішеннях, зокрема у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03), а також «Прокопович проти Росії» (Заява № 58255/00, пункт 36) та «Баклі проти Сполученого Королівства» (від 11 січня 1995 року, пункт 63), визначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» є автономною концепцією, що не залежить від класифікації у національному праві, а залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», Заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ також зазначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», тобто відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У даній справі, визначальним фактором є сімейний зв`язок між сторонами. ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 - її племінницею. Відповідачки були зареєстровані та вселені у спірну квартиру за згодою власника у 2015 році ( ОСОБА_2 з 26.06.2015, ОСОБА_1 з 28.08.2015), і на момент подання позову продовжували там проживати. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 певний час проживали разом однією сім`єю та спільно несли витрати на утримання майна. Суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, встановив, що «відсутні підстави вважати, що відповідачами порушений порядок вселення в квартиру... чи останні самоправно зайняли приміщення».

Аналіз практики Верховного Суду щодо конкуренції норм вимагає чіткого розмежування застосування матеріального права. Положення статей 383 та 391 ЦК України, які надають власнику право вимагати усунення перешкод у користуванні майном від «будь-яких осіб», застосовуються до тих, які не є і не були членами його сім`ї.

Натомість, взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї регулюються спеціальними нормами, а саме положеннями статті 405 ЦК України, а також статей 150 та 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо інше не встановлено угодою. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом лише у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16; Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц (провадження № 61-43149св18), від 04 травня 2022 року у справі № 523/9529/15-ц (провадження № 61-19св20).

Суд першої інстанції припустився суттєвої помилки в оцінці фактичних обставин справи не здійснівши належної перевірки обставин, на які посилалася позивачка ОСОБА_3 як на доказ створення їй перешкод у користуванні житлом, не здійснив належного аналізу правових підстав для виселення осіб, які є членами сім`ї власника, крізь призму згаданих спеціальних норм.

Так, позивачка посилалася на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 11 грудня 2020 року, якою ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За версією позивачки, ця постанова підтверджує агресивну поведінку ОСОБА_2 , кидання ножем та недопуск її до квартири. Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені у вказаній постанові обставини складання у той же час іншого (першого) протоколу та не перевірив їх повною мірою.

Натомість, апеляційний суд, перевіряючи дані Єдиного державного реєстру судових рішень, встановив, що відповідно до постанови Ірпінського міського суду від 12 листопада 2020 року, у той самий день та час, коли було складено протокол щодо ОСОБА_2 , а саме 07.11.2020 о 12:36 год. за адресою АДРЕСА_3 , було складено другий протокол щодо ОСОБА_3 . За змістом постанови, ОСОБА_3 о 12:30 год., перебуваючи за вказаною адресою, вчинила психологічне насильство у сім`ї відносно своєї сестри ОСОБА_2 , а саме: кричала в бік останньої, ображала нецензурними словами, чим здійснила правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП. ОСОБА_3 була визнана винною у вчиненні психологічного насильства у сім`ї відносно своєї сестри ОСОБА_2 , а саме: кричала та ображала її нецензурними словами, на неї накладено адміністративне стягнення.

Позивачка, звертаючись до суду, приховала факт винесення щодо неї самої постанови про адміністративне правопорушення, вказавши лише на постанову щодо її сестри. Апеляційний суд вбачає у цьому недобросовісність позивачки, оскільки приховування таких істотних обставин унеможливило повну та об`єктивну оцінку картини правовідносин. Наведені дві постанови суду, розглянуті у їх сукупності, беззаперечно підтверджують, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рідними сестрами та належать до кола осіб, які складали певну сім`ю. Обидва протоколи та постанови свідчать не про «перешкоди у користуванні майном», а про наявний гострий сімейний конфлікт, що вимагає застосування спеціальних норм права.

При цьому, сам факт складання протоколів про адміністративне правопорушення за статтею 173-2 КУпАП (насильство у сім`ї) як щодо ОСОБА_2 (за викликом ОСОБА_3 ), так і щодо самої ОСОБА_3 , є прямим підтвердженням того, що обидві сторони конфлікту, і зокрема позивачка, вважали себе членами однієї сім`ї. Адже, якщо б ОСОБА_3 не визнавала ОСОБА_2 членом своєї сім`ї, то обставини, зазначені у протоколі, мали б кваліфікуватися за іншими нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, що стосуються порушення громадського порядку або інших конфліктів, що не мають сімейного характеру. Таким чином, дії самої позивачки, яка ініціювала складання протоколу за «сімейне насильство», виключають її подальші твердження про відсутність сімейних відносин та підтверджують необхідність застосування спеціальних норм житлового законодавства, що регулюють права членів сім`ї власника.

Колегія суддів, надаючи оцінку твердженням позивачки ОСОБА_3 про наявність у відповідачки ОСОБА_2 іншого житла - будинку у смт Леніно в Автономній Республіці Крим, констатує, що позивачці достеменно відомо, що Автономна Республіка Крим наразі є тимчасово окупованою територією. Саме через окупацію відповідачі були змушені виїхати з Криму та обрали проживання на материковій частині України, свідомо залишивши непідконтрольну територію. Таким чином, стверджуючи про наявність у відповідачів іншого житла в АР Крим, позивачка спотворює саму сутність наявності житла, яким відповідачі не можуть користуватися за жодних обставин. Цей факт свідчить про подальшу недобросовісність позивачки та неналежне оцінювання судом першої інстанції обставин щодо «наявності іншого житла» в контексті принципу пропорційності.

Таким чином, у цій справі, хоча право власності позивачки ОСОБА_3 підлягає захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, баланс між статтею 1 Першого протоколу та статтею 8 Конвенції вимагає захисту прав відповідачів. Оскільки відповідачки є членами сім`ї власника, які були вселені за згодою та тривалий час проживали у житлі, їх не може бути виселено лише з підстав, застосованих судом першої інстанції. Наявність сімейного конфлікту та твердження про «наявність іншого житла» в окупованому Криму, яким вони фактично не можуть користуватися, не є достатніми та пропорційними підставами для позбавлення їх єдиного доступного житла.

Отже доводи апеляційних скарг знайшли підтвердження, та підлягають задоволенню.

Рішення суду першої інстанції у частині виселення апелянтів є таким, що ухвалено без належного застосування норм матеріального права, що регулюють відносини між власником та членами його сім`ї, без повного та всебічного дослідження обставин справи та з порушенням принципів цивільного процесу, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду у частині розподілу судового збору також підлягає скасуванню, адже такий стягнутого солідарно, й у відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України судові витрати із сплати судового збору розподіляються наступним чином: із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908 грн з кожного; з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають стягненню по 1 362 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення апелянтами не оскаржується, доводів не містить, відповідно не переглядається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2024 року в частині виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, а також в частині розподілу судових витрат скасувати, ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1362 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 липня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов