Справа №443/238/25
Провадження №2/443/324/25
РІШЕННЯ

іменем України

07 липня 2025 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/5 частину будинковолодіння з надвірними спорудами, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про визнання права власності на 1/5 частину будинковолодіння з надвірними спорудами,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить: визнати за нею право власності на 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 ; визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , право на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради, площею 0,32 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №077021 від 24.04.1999.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до витягу з погосподарської книги, станом на 30.06.1990 року будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке відносилося до суспільної групи «колгоспний двір» рахується за ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та склад сім`ї складав ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , а їхні частки у даному будинку були рівними, умовно по 1/5 частині будинку.

Крім частки у майні «колгоспного двору» ОСОБА_5 на праві приватноїї власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради, площею 0,32 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №077021 від 24.04.1999.

Зазначає, що її мати ОСОБА_8 працювала та проживала у м.Калуш, де разом із нею до самої смерті проживав батько матері ОСОБА_6 . 16.08.2013 у Монастирецькій сільській раді від імені ОСОБА_6 було зареєстровано заповіт у користь своєї дочки ОСОБА_4 . Таким чином її мати була єдиним спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_6 , який у свою чергу був єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері ОСОБА_5 .

У грудні 2024 вона звернулася до нотаріуса за оформленням спадщини, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки померлі не були останніми членами колгоспного двору, а частки не визначені.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 27.02.2025 позовну заяву залишено без руху.

10.03.2025 представником позивача адвокатом Лешегою В.В. подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

25.03.2025 відповідачем ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , згідно якого останній просить визнати за ним, як за колишнім членом колгоспного двору, права власності на 1/5 частину будинковолодіння з надвірними спорудами у АДРЕСА_1 .

25.03.2025 відповідачем ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , згідно якого остання просить визнати за нею, як за колишнім членом колгоспного двору, права власності на 1/5 частину будинковолодіння з надвірними спорудами у АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 08.04.2025 в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівську державну нотаріальну контору надати до суду інформацію про те, чи заводилась спадкова справа після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою від 08.04.2025 зустрічні позовні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без руху.

14.04.2025 завідувачем Жидачівської ДНК Матусеком В.В. повідомлено, що після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкова справа не заводилася.

21.04.2025 ОСОБА_2 подано заяву про усунення недоліків зустрічної позовної заяви.

21.04.2025 ОСОБА_3 подано заяву про усунення недоліків зустрічної позовної заяви.

Ухвалою від 01.05.2025 прийнято зустрічні позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом, об`єднавши їх в одне провадження.

Ухвалою від 26.05.2025 в порядку витребування доказів зобов`язано Івано-Франківський обласний державний нотаріальний архів надати оригінал або належним чином завірені копії спадкової справи №28/2020, яка заводилася приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Курищук І.В., після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

09.06.2025 в.о. завідувачем Івано-Франківського обласного державного нотаріального архіву Литвишко В. надіслано копію спадкової справи №28/2020, заведеної після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою від 20.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник позивача, а судове засідання не з`явилися, від представника позивача адвоката Лешеги В. В. надійшла, згідно якої останній просить розглянути справу без їх участі. Позов підтримують повністю і просять його задоволити, зустрічні позови визнають і просять їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав заяви, згідно яких просить розгляд справи проводити без його участі, претензій щодо спадкового майна не має, за оформлення спадщини після смерті дружини не звертався і звертатися не буде. Також повідомляє, що позов визнає та просить його задоволити, а також заявлений зустрічний позов підтримує та просить його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала заяви, згідно яких просить розгляд справи проводити без її участі, претензій щодо спадкового майна не має, за оформлення спадщини після смерті своєї матері не зверталася і звертатися не буде. Також повідомляє, що первісний позов визнає та просить його задоволити, а також заявлений зустрічний позов підтримує та просить його задовольнити.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 01.07.2025, є дата складення повного тексту судового рішення 07.07.2025.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.9, 111).

Як видно із свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 , 29.07.1989 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.10).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_3 , 02.10.2018 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано, про що складено відповідний актовий запис №53, Після державної реєстрації присвоюється прізвище: йому ОСОБА_13 , їй ОСОБА_13 (а.с.134).

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 , виданого повторно на ім`я ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.110).

Як видно із свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 , виданого на ім`я ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.6, 132).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , 06.04.2013 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.7, 133).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27.07.1989 року, виданого виконкомом Жидачівської районної ради народних депутатів, житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 дійсно належав на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_5 (а.с.15).

Згідно витягу №524 від 03.12.2024 із погосподарської книги села Старе Село Жидачівського району Львівської області, власником будинку АДРЕСА_1 , станом на 30.06.1990 року рахується за ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , будівля за даною адресою находиться на землях «колгоспного двору». Станом на 30.06.1990 склад сім`ї складав: ОСОБА_5 , 1919 р.н., (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_6 , 1940 р.н., (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_2 , 1962 р.н., ОСОБА_4 , 1970 р.н. (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_7 , 1990 р.н.. (а.с.14).

Відповідно до довідки Стрийського Міжрайонного Бюро Технічної Інвентаризації №3200 від 31.12.2024, житловий будинок, господарські будівлі та споруди в АДРЕСА_1 , станом на 24.12.2024 дійсно має наступні характеристики: житловий будинок А-1, загальна площа 70,1 кв.м., житлова площа 55,6 кв.м..

Інформація про власників станом на 31.12.2012. Згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27.07.1989 року, виданого виконкомом Жидачівської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради народних депутатів №210 від 20.07.1989 р. та зареєстрованого в реєстровій книзі №1 за реєстровим №107 (а.с.22).

Як видно із технічного паспорта, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , має наступні характеристики: А-1 житловий будинок, загальною площею 70,1 кв.м, житлова 55,6 кв.м., допоміжна 14,5 кв.м. (а.с.19-21).

Відповідно до ст.17 Закону України "Про власність" від 07 лютого 1991 року, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Дані положення поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону з 15 квітня 1991 року.

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Із врахуванням викладеного, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 станом на 15 квітня 1991 року не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхні частки у даному житловому будинку були рівними, умовно по 1/5 частині будинку, однак право власності на частки в будинку за собою вони не реєстрували.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_7 , виданим Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 02.06.2010 року (а.с.16).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй 1/5 частина житлового будинку та господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 .

Також до складу спадщини увійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Монастирецької сільської ради, загальною площею 0,32 гектари, що належали померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №077021 від 24.04.1999 (а.с.27).

Згідно довідки Журавненської селищної ради №528 від 04.12.2024, ОСОБА_5 була постійно зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті і на день смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від ОСОБА_5 у виконкомі Журавненської селищної ради посвідченого заповіту немає. За цією адресою разом із ОСОБА_5 до дня її смерті і на день смерті проживали і були прописані її син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (помер ІНФОРМАЦІЯ_10 ), ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_12 (а.с.13).

Оскільки заповіту ОСОБА_5 не залишала, то спадкування відбулося за законом.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прийняв спадщину шляхом постійно проживання із спадкодавцем, був її син ОСОБА_6 .

Таким чином, маючи свою 1/5 частину будинку як член колгоспного двору та фактично успадкувавши 1/5 частину після смерті своєї матері - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 став фактичним одноосібним власником 2/5 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , однак право власності на частки в житловому будинку за собою не реєстрував.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_8 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Калушу реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.85).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому 2/5 частина житлового будинку та господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 . Також до складу спадщини увійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Монастирецької сільської ради, загальною площею 0,32 гектари, що належали померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №077021 від 24.04.1999, що він фактично успадкував після смерті матері, але не оформив своїх спадкових прав.

За життя ОСОБА_6 , 16.08.2013 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Монастирецької сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №108, згідно якого останній заповів все своє майно дочці ОСОБА_4 (а.с.17).

Згідно довідки Калуської міської ради №948/132-04 від 12.02.2025, за адресою АДРЕСА_3 , станом 12.12.2014 були зареєстровані: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (а.с.23).

Згідно ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судом також встановлено, що крім ОСОБА_4 , інших спадкоємців за заповітом чи осіб, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині, після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 не було.

ОСОБА_4 , спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично прийняла, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час смерті останнього, однак юридично своїх спадкових прав не оформила, що підтверджується також листом відповіддю завідувача Жидачівської ДНК Матусеком В.В., згідно якої видно, що після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкова справа не заводилася (а.с.81).

Таким чином, маючи свою частку як член колгоспного двору та успадкувавши частину будинку після смерті свого батька матері ОСОБА_6 (1/5 + 2/5 = 3/5), ОСОБА_4 стала фактичним власником 3/5 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , однак право власності на частки в житловому будинку за собою не реєструвала.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_9 , виданим Калуським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) від 06.01.2020 (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй 3/5 частина житлового будинку та господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 .

Також до складу спадщини увійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Монастирецької сільської ради, загальною площею 0,32 гектари, що належали померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №077021 від 24.04.1999, що вона фактично успадкувала після смерті свого батька, але юридично не оформила своїх спадкових прав.

Судом встановлено, що заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_4 не залишала, що підтверджується зокрема матеріалами спадкової справи №28/2020 (а.с.128-165), а відтак спадкування відбулося за законом.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що крім позивачки та ОСОБА_3 , спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 не має, оскільки шлюб між ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_2 було розірвано 02.10.2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_3 (а.с.134).

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_3 спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 не прийняла у жоден із передбачених законом способів та на неї не претендує, що підтверджується поданою нею письмовою заявою (а.с.64).

Натомість ОСОБА_1 у визначений законом термін звернулася до приватного нотаріуса Калуського міськрайонного нотаріального округу Курищук І.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.129), внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу №28/2020 (а.с.128-165).

При цьому, як вбачається із матеріалів спадкової справи №28/2020 із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 зверталася тільки позивачка (а.с.152).

07.09.2020 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , що складається із трикімнатної квартири, що знаходиться в АДРЕСА_4 (а.с.11, 164).

З метою оформлення права власності на спадкове майно, а саме на майно колгоспного двору та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Монастирецької сільської ради позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, листом-відповіддю приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Посацькою А.О. №116/02-31 від 12.12.2024 року (а.с.86), ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , який вона має намір успадкувати, оскільки згідно витягу з погосподарської книги с.Старе Село №524 від 03.12.2024, померла не була останнім членом колгоспного двору.

Крім того, відсутні документи на земельну ділянку для ведення товарного сільсокогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Щодо визнання права власності на майно колгоспного двору, суд виходить з наступного.

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Таким чином, судом встановлено, що сторони по справі позбавлені можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на частину у майні колгоспного двору, оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зокрема на майно колгоспного двору, у зв`язку із тим, що оскільки згідно витягу з погосподарської книги с.Старе Село №524 від 03.12.2024, померла ОСОБА_5 не була останнім членом колгоспного двору, та станом на 30.06.1990 року в спадковому будинку були зареєстровані особи, які являються членами колгоспного двору і фактично є частковими співвласниками будинку.

Оскільки, позивач позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, зважаючи на те, що відповідачі первісний позов позовні вимоги визнали, суд вважає, що позовна вимога в цій частині підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на 3/5 частину майна колгоспного двору.

Крім того, оскільки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позбавлені можливості зареєструвати своє право власності на частину в майні колгоспного двору, їхні вимоги про визнання за ними права власності підлягають до задоволення, а саме за ними слід визнати по 1/5 у майні колгоспного двору (житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом щодо спадкового майна.

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Позивачка стверджує, що Державний акт на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_5 втрачено, а в нього наявна тільки архівна копія Державного акту, що відповідачем не заперечується.

Доказом того, що покійній ОСОБА_5 на праві приватної власності належала земельна ділянка, які розташована на території Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, є архівна копія Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №077021 від 24.04.1999 (а.с.27, 112).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема у зв`язку із тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монастирецької сільської ради Стрийського району Львівської області..

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на те, що відповідачі визнали позовні вимоги повністю, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Первісний та зустрічні позови задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , право власності на 3/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради, площею 0,32 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №077021 від 24.04.1999.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , право власності на 1/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя С.І. Сливка