Унікальний номер справи 754/2118/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9989/2025
Головуючий у суді першої інстанції В. О. Сенюта
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

07 липня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Сенюти В. О., в примішенні Деснянського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про зміну (збільшення) розміру аліментів.

В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що сторони у період з 27.08.2005 по 18.03.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі судового рішення з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11.01.2022 і до досягнення старшою дитиною повноліття. При цьому, ІНФОРМАЦІЯ_3 старшій дочці ОСОБА_5 виповнилось 18 років, внаслідок чого строк стягнення аліментів на її утримання закінчився. В подальшому, з відповідача продовжено стягнення аліментів на неповнолітню дочку ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частини всіх видів доходів щомісяця, тобто в частці, яка припадає на одну дитину.

Позивач вказує, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в достатньому розмірі, відтак, ураховуючи обов`язок батьків утримувати дітей, а також встановлений законодавцем розмір аліментів на одну дитину, позивач вважає наявними підстави для збільшення розміру аліментів, які стягуються з відповідача на її користь на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/6 на 1/4 частину всіх видів доходів (заробітку) відповідача, щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну (збільшення) розміру аліментів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження спірних правовідносин, неправильної оцінки наданих доказів та неврахування всіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відмовляюючи у задоволенні позову суд першої інстанції не надав правової оцінки розрахунку заборгованості за аліментними платежами здійсненому державним виконавцем у виконавчому провадженні НОМЕР_4. Судом не наведено жодних мотивів відхилення наявних у матеріалах справи доказів щодо отриманого відповідачем доходу у період з січня по липеь 2024 року. Також судом не враховано, що у зв`язку із досягненням старшою дочкою сторін повноліття припинилося стягнення аліментів на її утримання, а з відповідача за рішенням суду продовжують сятгуватися аліменти на меньшу дочку у розмірі 1/6 частки від усіх його доходів. Проте вказаний розмір аліментів не відповідає вимогам ч. 5 ст 183 СК України.

Крім того судом не надано правову оцінку звіту про здійснення відрахування виплати ДП «Адміністрація морських портів України» за 4 квартал 2024 року. Судом не враховано відсутність доказів перебування батька відповідача на його утриманні. Позивач вказує, що суд помилково прийняв до уваги квитанції АТ «Ощадбанк» як доказ підтвердження того, що відповідач безпосередньо утримує свого батька.

Також судом не надано правову оцінку позиції позивача щодо утримання відповідачем свого батька, яка викладена у поясненнях до відзиву щодо обставин наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Зокрема позивач не погоджується із позицією суду, що довідка № 682 від 25.04.2024, видана солдату ОСОБА_2 підтверджує проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України) з 22.03.2024 і до цього часу. Оскільки вказана довідка лише засвідчує юридичні та біографічні факти на момент її видачі, але не підтверджує безперервність проходження військової служби протягом певного періоду. При цьому, відповідно до листа Військової частини № НОМЕР_2 від 27.09.2024 № 1/27/14-5537 ОСОБА_2 виключено зі списків військової частини, відповідно до наказу КЧ від 14.05.2024 № 145. Відтак, судом першої інстанції помилково встановлено факт перебування відповідача у лавах Збройних Сил України з 22.03.2024 по 24.02.2025 року включно.

Суд помилково виходив з того, що відповідач потребує постійного лікування у зв`язку з наявністю в нього хронічних хвороб, а саме: Сечокам`яна хвороба; Хронічна хвороба нирок; Хронічний пієлонефрит; Гіпертонічна хвороба II ст., що, підтверджується консультаційним висновком спеціаліста № 01-KBC/24 від 02.01.2024 та довідкою № 08/23/137 від 11.01.2024 військово-лікарської комісії. При цьому, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що Сечокам`яна хвороба; Хронічна хвороба нирок; Хронічний пієлонефрит; Гіпертонічна хвороба II відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 27.12.2018 № 1161 «Про затвердження переліку тяжких захворювань, розладів, травм, станів, що дають право на одержання державної допомоги на дитину, якій не встановлена інвалідність, надання такій дитині соціальних послуг» не відносяться до тяжких хвороб. Позивач неодноразово наголошувала, що відповідно до медичних довідників, рецидив сечокам`яної хвороби виникає з вини пацієнта з підстав недотримання останнім заходів профілактичних процедур, систематичного вживання алкоголю, жирної їжі, зневоднення, інфекцій сечовивідних шляхів та інше, що є прямими факторами наявних новоутворень, тим більше у чоловіків в період дії воєнного стану в Україні.

Також позивач вказала, що матеріальна допомога, яку відповідач надає для утримання дочки ОСОБА_5 до досягнення нею 23 років на період її навчання, не є аліментним платежем і не може враховуватися у загальному розрахунку отриманих позивачем коштів.

Позивач вказує, що загалом судом не враховано, що матеріалами справи підтверджено збільшення доховів відповідача та зменшення розміру його боргових зобов`язань, що є ознакою покращення матеріального становища платника аліментів.

На виконання пункту 6 частини 2 статті 356 ЦК України позивач вказала, що з урахуванням предмету позову, лист ВЧ НОМЕР_2 від 27.09.2024 № 1/27/14-5537 не мав входити до предмету дослідження судом першої інстанції. Однак, оскільки судом першої інстанції здійснено висновок про перебування відповідача в лавах ЗСУ з 22.03.2024 до цього часу то з метою спростування незаконних та необґрунтованих висновків суду першої інстанції, додається до апеляційної скарги. Відтак, позивач просить взяти до уваги означений документ, як доказ та врахувати останній під час апеляційного перегляду та ухвалення рішення.

У відзиві на апеляційцну скаргу позивача ОСОБА_2 вказав, що з її мотивами та вимогами не погоджується в повному обсязі, вважає скаргу безпідставною і заперечує проти її задоволення. Відповідач вказує, що фактично ним сплачуються аліменти за судовими рішеннями на обох дітей у загальному розмірі 1/3 частина від його заробітку (доходів). Такі відрахування із заробітної плати здійснюються з розподілом 1/6 частина від заробітку на дочку ОСОБА_6 , 1/8 частина від заробітку на дочку ОСОБА_5 , яка є повнолітньою, але продовжує навчання і самостійних доходів не має. Підставою звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про збільшення розміру аліментів є її власні інтереси, пов`язані із тим, що вона вийшла заміж та отримуваних коштів їй не вистачає через здорожчення життя. Боргові зобов`язання, на які вказує позивач, виникли після накладення арешту на рахунок відповідача, який використовується для зарахування заробітної плати, після того, коли позивачу стало відомо про рішення Подільського районного суду м. Києва у справі №758/11111/22, яким стагнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 883 113,00 грн. Загалом викладені у апеляційній скарзі доводи позивача є безпідставними та фактично зводяться до незгоди позивача із ухваленим судом рішенням, проте його висновків не спростовують.

У судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача. Від відповідача ОСОБА_2 також надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника. У заяві відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їх представників, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Враховуючи вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи та їх представників, оскільки неявка вказаних осіб не перешкоджає вирішенню розгляд усправи, та скласти постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 25.06.2025.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, якийне суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Судом установлено, що у період з 27.08.2005 по 18.03.2021 сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу народилося двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір`ю.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.04.2022 у справі № 754/598/22, яке змінено постановою Київського апеляційного суду від 29.08.2022 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11.01.2022 і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа №754/598/22 від 08.09.2022 про стягнення аліментів.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання у межах виконавчого провадження НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа №754/598/22 від 08.09.2022 припинені, з 26.12.2023 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19.04.2024 у справі № 754/2349/24, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 15.02.2024 на період навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23-річного віку.

Постановою державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Луценко А.С. від 22.07.2024 відкрито виконавче провадження №75478561 з примусового виконання виконавчого листа № 754/2349/24, виданого Деснянським районним судом міста Києва 04.06.2024.

Згідно встановлених обставин, наразі з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання двох дітей (неповнолітньої ОСОБА_6 та повнолітньої ОСОБА_5 ) у загальному розмірі 7/24 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, тобто на утримання неповнолітньої ОСОБА_6 у розмірі 1/6 частки та на утримання повнолітньої ОСОБА_5 , яка продовжує навчання, у розмірі 1/8 частки).

Звертаючись до суду із позовом про збільшення розміру аліментів, які стягуються на дочку ОСОБА_6 , ОСОБА_1 вказувала на покращення матеріального стану платника аліментів та можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в більшому розмірі, а саме 1/4 частина всіх видів доходів (заробітку) відповідача, щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про відстуність доказів суттєвої зміни матеріального стану позивача (погіршення) та матеріального стану відповідача(поліпшення), а також доказів, які б із достовірністю та своєю достатністю стверджували про необхідність збільшення розміру аліментів, які стягуються на утримання дочки ОСОБА_6 .Крім того суд врахував, що посилаючись на те, що встановлений судом розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини, позивач не вказує та не доводить належними, достовірними та допустимими доказами, який розмір витрат потребує дитина ОСОБА_6 щомісячно.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із матеріалами справи та встановленими судом обставинами справи, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Так, частиною першоюстатті 192 СК Українивстановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз вказаної норми закону приводить до висновку, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Крім цього, наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав.

Отже, враховуючи змістстатті 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним та, зокрема, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів стягувач аліментів може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.

Таким чином,стаття 192 СК Українивказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін.

Тобто, звертаючись до суду з позовом саме позивач повинна надати докази на підтвердження наявності правових підстав для зміни розміру аліментів та довести, що майновий стан відповідача покращився і він спроможний сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, у відповідності до вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, не надала суду доказів погіршення свого матеріального стану, як і доказів значного покращення матеріального стану відповідача, що є законною підставою для збільшення розміру аліментів.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав у рішенні, що позивач не надала суду доказів суттєвої зміни свого матеріального стану та матеріального стану відповідача, а також таких доказів, які б із достовірністю та своєю достатністю стверджували про необхідність збільшення розміру аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У матеріалах справи відсутні докази того, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі, заявленому позивачем. Доказів зміни доходів, витрат, активів тощо стороною позивача також не надано. Відомостей про покращення матеріального становища платника аліментів матеріали справи не містять. Зокрема у матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, не доведено стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі обставин, як приклад, придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, що могло б бути підставою для збільшення розміру раніше стягнутих аліментів до заявленого позивачем розміру.

Судом вірно взято до уваги ту обставину, що на утриманні у ОСОБА_2 перебуває його батько - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який є інвалідом II групи довічно, що підтверджується квитанціями про перерахування грошових коштів, які судом прийняті до уваги, як доказ надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання непрацездатного батька.

Крім цього суд обгрнутовано врахував стан здоров`я ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи. Відтак відповідач потребує постійного лікування у зв`язку з наявністю в нього хронічних хвороби, а саме: Сечокам`яна хвороба; Хронічна хвороба нирок; Хронічний пієлонефрит; Гіпертонічна хвороба II ст., що, підтверджується консультаційним висновком спеціаліста № 01-КВС/24 від 02.01.2024 та довідкою № 08/23/137 від 11.01.2024 військово-лікарської комісії.

При цьому, суд обґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що відповідач є військовослужбовцем та має достатній і збільшений дохід, оскільки на підтвердження таких аргументів не надано доказів.

Оскільки з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 стягуються аліменти у частці від доходу, а не у твердій грошовій сумі, відтак при збільшенні доходу платника аліментів збільшується і сума стягуваних з нього на утримання доньки аліментів. Такі ж обставини і щодо повнолітньої доньки, яка продовжує навчання і на утримання якої відповідач також продовжує сплачувати аліменти за рішенням суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у спорі про збільшення розміру аліментів, згідно вимогст. 192 СК України, підлягає доведенню саме позивачем зміна сімейного та матеріального стану платника аліментів у кращу сторону, що дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі. Більш того, як вбачається з матеріалів справи відповідач в примусовому порядку виконує два рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 до її повноліття та на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_5 на період її навчання, але не більше ніж досягнення нею 23 - річного віку.

Твердження позивача про те, що відповідач отримує достатній та стабільний дохід з різних джерел, а саме у ДП «АМПУ» та Військовій частині, не свідчить про зміну матеріального стану відповідача в кращу сторону, суд першої інстанції такі обставин врахував, позивач отримує аліменти у частці від таких доходів відповідача.

Колегія суддів вважає, що такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Сам факт отримання відповідачем доходів з різних джерел не доводить покращення його матеріального стану, оскільки такий висновок можливо зробити шляхом порівняння доказів про розмір отриманих доходів на час ухвалення рішення про стягнення аліментів та на час звернення до суду з даним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/11111/22 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ДП «АМПУ» про відновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яким стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 883 113,00 грн.

Проте, такі докази не підтверджують зміну матеріального стану відповідача в кращу сторону, як помилково вважає позивач.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не надала належних доказів покращення матеріального стану відповідача після ухвалення судом рішень про стягнення аліментів на утримання двох дітей сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріальна допомога, яку відповідач надає для утримання дочки ОСОБА_5 до досягнення нею 23 років на період її навчання, не є аліментним платежем і не може враховуватися у загальному розрахунку отриманих позивачем коштів, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 у справі № 754/2349/24 ОСОБА_2 з 15 лютого 2024 року сплачує аліменти на користь ОСОБА_1 у розмірі 1/8 частини від свого заробітку (доходу) для утримання дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дитиною 23-річного віку.

Судом першої інстанції під час ухвалення рішення не досліджувався лист ВЧ НОМЕР_2 від 27.09.2024 № 1/27/14-5537, у зв`язку з чим доводи, що відповідь на адвокатський запит скерований до ВЧ № НОМЕР_3 доведе незаконність та необґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про зміну (збільшенню) розміру аліментів є безпідставними та взагалі не заслуговують на увагу суду.

Інших доводів апеляційна скарга не містить. А наведені в ній аргументи фактично за своїм змістом є доводами позовної заяви, яким в оскаржуваному рішенні надано належну правову оцінку.

За вказаних обставин та наведених положень закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не надала суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, згідно яких наявні правові підстави для збільшення розміру аліментів.

Відповідно достатті 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір», а у задоволенні поданої нею апеляційної скарги на рішення суду відмволено, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, суд апеляційної інстанції відносить на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна