Номер провадження: 22-ц/813/763/25
Справа № 495/6383/23
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат в розмірі 110 000 грн. та понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Приморського районного суду м. Одеса від 04 серпня 2022 року (справа №522/21924/22) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортним засобом. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

Вказаним вироком суду ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» було зобов`язано виплатити на користь потерпілої особи ОСОБА_2 моральну шкоду та компенсацію втраченого заробітку на загальну суму 110 000 грн.

Вказана сума була повністю сплачена потерпілій ОСОБА_2 , що підтверджується платіжним дорученням №5181057 від 02 серпня 2022 року на суму 55 000 грн. та платіжним дорученням №5181078 від 16 серпня 2022 року на суму 55 000 грн..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року вирок Приморського районного суду м. Одеса від 04 серпня 2022 року, справа №522/21924/22 в частині вирішення цивільного позову потерпілої до ПрАТ «Саламандра» про стягнення матеріальної шкоди та компенсації втраченого заробітку змінено, в іншій частині вирок суду залишено без змін.

Таким чином, ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» повністю відшкодувало шкоду завдану з вини її працівника при виконанні ним трудових обов`язків та позивач має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача в розмірі виплаченого відшкодування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2023 року позов ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задоволено в повному обсязі. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» шкоду в порядку регресу у розмірі 110 000 гривень. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» сплачений судовий збір у розмірі 2 684 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 233 КЗпП, оскільки не зрозуміло з якого дня встановлюється строк в один рік для пред`явлення регресного позову так як в рішенні суду зазначено, що право позивача на пред`явлення позову виникло 16 серпня 2022 року, до суду позивач звернувся 20 червня 2023 року, але рішення суд прийняв 15 листопада 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 01 липня 2017 року відповідач ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» на посаду водія автомобільних засобів, відповідно до наказу від 30 червня 2017 року №42-К.

18 жовтня 2019 року о 13:34 год. у денний час доби, при необмеженій видимості та сухому дорожньому покритті, ОСОБА_1 керуючи технічно справним автобусом «БАЗ А079.23», д/з НОМЕР_1 , після здійснення рейсової поїздки по встановленому міжміському маршруту №560 сполученням «Білгород-Дністровський Одеса», здійснював рух по лівій смузі свого напрямку руху проїзної частини вул. Водопровідна з боку вул. Новощепний ряд в напрямку вул. Старосінна площа, на якій організовано односторонній рух по двом смугам руху в одному напрямку руху, які поділені дорожньою розміткою 1.1. та 1.5 згідно з Правил дорожнього руху України. Під`їжджаючи до нерегульованого перехрестя вул. Водопровідна - вул. Старосінна площа м. Одесі, водій ОСОБА_1 зупинив автобус у своїй смузі руху проїзної частини вул. Водопровідна перед даним перехрестям, а саме перед трамвайним полотном, що пролягає через дане перехрестя, для надання переваги в русі трамваю, що здійснював рух по трамвайному полотну вул. Водопровідна у зустрічному з автобусом «БАЗ А079.23», д/з НОМЕР_1 напрямку руху та проїжджаючи дане перехрестя, рухаючись з права наліво по ходу напрямку руху автобуса «БАЗ А079.23», д/з НОМЕР_1 , маючи перевагу в русі як рейковий транспортний засіб до нерейкового транспортного засобу. Надавши перевагу в русі вказаному зустрічному трамваю, водій ОСОБА_1 впевнився у відсутності інших зустрічних транспортних засобів попереду автобуса «БАЗ А079.23», д/з НОМЕР_1 та іншого попутного трамваю з ліва від автобусу «БАЗ А079.23», д/з НОМЕР_1 , які могли створювати перешкоду для відновлення руху даного автобусу, проте будучи не уважним і стежачи за дорожньою обстановкою з інших сторін керованого ним автобусу та у відсутності перешкод для руху, що позбавило його можливості безпечно керувати транспортним засобом, контролювати його рух, вчасно реагувати на можливу зміну дорожньої обстановки, водій ОСОБА_1 перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не становить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, а саме не переконався у відсутності перешкод чи небезпеки для руху попереду автобуса «БАЗ А079.23», д/з НОМЕР_1 у його смузі руху, яку він об`єктивно міг та повинен був виявити, відновив свій рух, почав в`їжджати на перехрестя вул. Водоровідна - вул. Старосінна площа та виконувати маневр лівого повороту з проїзної частини вул. Водопровідна на проїжджу частину вул. Старосінна площа, в процесі чого ОСОБА_1 у своїй лівій смузі руху проїзної частини вул. Водопровідна допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , 1952 року народження, яка на момент початку руху автобусом вже перебувала попереду автобуса «БАЗ А079.23», д/з НОМЕР_1 , тобто попереду передньої частини автобусу в його безпосередній близькості, видимість та оглядовість якої жодним чином не була обмежена для водія ОСОБА_1 та перетинала ліву смугу руху автобуса «БАЗ А079.23», д/з НОМЕР_1 , рухаючись з права наліво по ходу напрямку руху автобуса в темпі середнього кроку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження, з якими була госпіталізована до КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» ОМР. Під час досудового розслідування було встановлено, що водій ОСОБА_1 своїми необережними діями допустив порушення вимог п.п.1.7,2.3 (б), 10.1. Правил дорожнього руху України.

Вироком Приморського районного суду м. Одеса від 04 серпня 2022 року у справі №522/21924/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортним засобом. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

Крім того, зазначеним вироком суду з ТОВ «АТП 15107» на користь потерпілої ОСОБА_2 стягнено моральна шкода та компенсація втраченого заробітку на загальну суму 110 000 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року вирок Приморського районного суду м. Одеса від 04 серпня 2022 року у справу №522/21924/22 в частині вирішення цивільного позову потерпілої до ПрАТ «Саламандра» про стягнення матеріальної шкоди та компенсації втраченого заробітку змінено, в іншій частині вирок суду залишено без змін.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що покладений на позивача вироком суду обов`язок щодо відшкодування потерпілій ОСОБА_2 моральної шкоди позивачем був виконаний повністю та на користь потерпілої ОСОБА_2 були перераховані грошові кошти на загальну суму 110 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5181057 від 02 серпня 2022 року на суму 55 000 грн та платіжним дорученням №5181078 від 16 серпня 2022 року на суму 55 000 грн.

Представник позивача зазначав, що покладений вироком суду обов`язок щодо відшкодування потерпілій моральної шкоди виконано повністю, кошти є матеріальними збитками позивача, шкода завдана у період перебування ОСОБА_1 з товариством ТОВ «АТП 15107» у трудових правовідносинах, тому позивач має право в порядку зворотної вимоги (регресу) відшкодувати з винної особи розмір виплаченого ним відшкодування.

Таким чином, суд першої інстанції вмотивовано встановив, що між сторонами існує спір щодо порядку відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дій працівника, який регулюється нормами Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимог ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За нормами ст. 1188 вказаного Кодексу шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Це положення законодавства передбачає перехід права вимоги регресу від однієї особи до іншої при виникненні деліктного (позадоговірного) зобов`язання, а саме із заподіяння шкоди. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Згідно з ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №463/4040/15-ц (провадження № 61-23441св18).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди,завданої джерелом підвищеної небезпеки» не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

За змістом ч. 3 ст. 136 КЗпП покриття шкоди, заподіяної працівником, провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду.

Відповідно до статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Позивачем ТОВ «АТП 15107» на користь потерпілої ОСОБА_2 були перераховані грошові кошти декількома платежами по 55 000,00 грн. кожний, що підтверджується платіжними дорученнями №5181057 від 02 серпня 2022 року та №5181078 від 16 серпня 2022 року на загальну суму 110 000 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції із цим позовом, представник ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 шкоду заподіяну підприємству, у зв`язку із вчиненням останнім кримінального правопорушення під час виконання трудових обов`язків.

Право регресної вимоги у позивача ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» виникло з 16 серпня 2022 року, тобто з дати здійснення повного розрахунку в загальному розмірі 110 000 грн., а з позовом до відповідача позивач звернувся 20 червня 2023 року, тобто регресна вимога до працівника заявлена в межах річного строку з дня виплати підприємством грошових сум третій осіб, а саме в межах річного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

З доводами представника відповідача про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом відповідно до ст. 233 КЗпП України суд першої інстанції вмотивовано не погодився з таких підстав.

Вироком Приморського районного суду м. Одеса від 04 серпня 2022 року у справі №522/21924/22, який набрав чинності 05 квітня 2023 року, відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Також вироком суду з ТОВ «АТП 15107» на користь потерпілої ОСОБА_2 стягнуто моральну шкоду та компенсацію втраченого заробітку на загальну суму 110 000 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року вирок Приморського районного суду м. Одеса від 04 серпня 2022 року у справі №522/21924/22 в частині вирішення цивільного позову потерпілої до ПрАТ «Саламандра» про стягнення матеріальної шкоди та компенсації втраченого заробітку змінено, в іншій частині вирок суду залишено без змін.

ТОВ «АТП 15107» на користь потерпілої ОСОБА_2 були перераховані грошові кошти декількома платежами по 55 000,00 грн кожний, що підтверджується платіжними дорученнями №5181057 від 02 серпня 2022 року та №5181078 від 16 серпня 2022 року на загальну суму 110 000 грн.

За таких обставин, в судовому засіданні доведені факти заподіяння ТОВ «АТП 15107» матеріальної шкоди винними діями відповідача ОСОБА_1 , як працівника та шкода була відшкодована в повному обсязі.

З урахуванням положень ст. 233 КЗпП України та пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», регресна вимога у ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» виникла з 16 серпня 2022 року, тобто з дати здійснення повного розрахунку позивачем з потерпілою в загальному розмірі 110 000 грн, а з позовом до відповідача позивач звернувся 20 червня 2023 року, тобто в межах річного строку, а відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для відмови в позові у зв`язку із пропуском строку для звернення до суду, відсутні.

Таким чином, ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107», як відповідальна особа за шкоду, завдану її працівником під час виконання ним трудових обов`язків, сплатило 110 000 грн на користь потерпілої в якості відшкодування моральної шкоди, за вчинення відповідачем кримінального правопорушення, вина у вчинені якого встановлена вироком суду, а отже підприємство зазнало збитків на таку суму коштів. З моменту виплати позивачем відповідних коштів до моменту звернення позивача з даним позовом до суду не сплинув річний строк, передбачений ст.233 КЗпП. Відповідач, як завдавач шкоди, зобов`язаний відшкодувати її в повному обсязі.

За таких обставин, судом першої інстанції вмотивовано встановлено, що позовні вимоги є правомірними та обґрунтованими, а відтак підлягають до задоволення в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 233 КЗпП, оскільки не зрозуміло з якого дня встановлюється строк в один рік для пред`явлення регресного позову так як в рішенні суду зазначено, що право позивача на пред`явлення позову виникло 16 серпня 2022 року, до суду позивач звернувся 20 червня 2023 року, але рішення суд прийняв 15 листопада 2023 року, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 3 ст. 233 КЗпП для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Тобто вказані положення чинного законодавства пов`язують обчислення строку на пред`явлення регресного позову саме з моменту виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі.

Як раніше встановлено з матеріалів справи, ТОВ «АТП 15107» на користь потерпілої ОСОБА_2 перераховані грошові кошти декількома платежами по 55000,00 грн кожний, що підтверджується платіжними дорученнями №5181057 від 02 серпня 2022 року та №5181078 від 16 серпня 2022 року на загальну суму 110 000 грн.

20 червня 2023 року ТОВ «АТП 15107» звернулось з регресним позовом до ОСОБА_1 , тобто в межах річного строку (як від першого платежу (02.08.2022), так і від другого платежу (16.08.2022), встановленого статтею 233 КЗпП України.

Таким чином, ТОВ «АТП 15107» звернулось з регресним позовом до ОСОБА_1 в межах строку в один рік, а тому посилання скаржника на неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 233 КЗпП є безпідставними.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда