Номер провадження: 22-ц/813/4417/25
Справа № 1512/8230/2012
Головуючий у першій інстанції Цирфа К. А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст процесуальних дій у суді першої інстанції.

У червні 2012 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради (як орган опіки та піклування) звернулася до суду з позовом в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 2001 року народження, до ОСОБА_1 (далі також відповідач), третя особа: ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2012 року ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_2 . Опікуном останнього призначено його бабусю ОСОБА_3

18 грудня 2024 року до Київського районного суду м. Одеси від представника відповідача ОСОБА_4 надійшло клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження заочного рішення суду та, відповідно, заява про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.08.2012 .

Клопотання та заява обґрунтовані тим, що до цього часу ОСОБА_1 не знав про існування заочного рішення суду, яким його було позбавлено батьківських прав. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання в районі м. Авдіївка Донецької області. Після його смерті ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини, яка залишилася після ОСОБА_2 (квартира та виплати у зв`язку із загибеллю під час захисту Батьківщини), де дізнався про те, що позбавлений батьківських прав відносно нього. На підтвердження доводів клопотання те, що ОСОБА_5 не був в Україні на час розгляду справи по суті, будь-яких доказів не надано.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача Обертовича Д.М. про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.08.2012 відмовлено. Заяву представника відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без розгляду.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись при цьому на порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про неповажність причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, так як не врахував, що збирання доказів займало тривалий проміжок часу.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справу необхідно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до припису п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та залишаючи без розгляду заяву про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції послався на те, що:

1) відповідач, як такий, що не зареєстрований на території України, викликався через газету «Одеські вісті» в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи). Відтак відповідач повідомлений належним чином;

2) протягом 12 років, з часу ухвалення оскаржуваного в заочному порядку судового рішення, відповідач, у разі сумлінного виконання своїх процесуальних обов`язків та спілкування із ОСОБА_2 , як його природний батько, мав реальну можливість дізнатися про існування оскаржуваного судового рішення та вжити заходів до його скасування за життя ОСОБА_2 та його опікуна бабусі ОСОБА_3 (померла в 2017 році);

3) оскільки ОСОБА_2 та його опікун померли, справа апріорі не може бути повторно розглянута.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

У питаннях оцінки поважності причин пропуску процесуального строку на оскарження як підстави для його поновлення апеляційний суд послідовно враховує критерії, сформовані у практиці ЄСПЛ, а саме: тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження з поважних причин; при цьому заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (справа «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії», пункт 109 ).

Усталеним у практиці ЄСПЛ є підхід щодо врахування таких обставин при оцінці поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийняті рішень про його поновлення: 1) складність справи, тобто обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі.

З огляду на сформовані критерії колегія суддів зазначає, що за обставинами цієї справи при вирішенні питання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення підлягає оцінці, зокрема, процесуальна поведінка відповідачки під час розгляду справи в суді, а також її дії після отримання інформації про постановлене рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично не знав про існування в провадженні суду справи за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських справ.

Колегія суддів також враховує, що відповідач був повідомлений про судове засідання, на якому ухвалене заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2012 року.

Щодо дій відповідача після отримання копії повного тексту заочного рішення 11 жовтня 2024 року колегія суддів зазначає таке.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).

Заяву про перегляд заочного рішення було подано представником відповідача 18 грудня 2024 року, тобто з пропуском строку на подання такої заяви.

У заяві про поновлення пропущеного процесуального строку на подання заяви про перегляд заочного рішення представник відповідача вказує на те, що «зважаючи на категорію даної справи, враховуючи, що з моменту ухвалення заочного рішення минув тривалий час та те, що сторони по справі на сьогоднішній день померли, представнику відповідача знадобився час для того, щоб вчинити дії на направлені на збір доказів по даній справі».

Згідно з ч. 2 ст. 285 ЦПК України у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначено: 1) найменування суду, який ухвалив заочне рішення; 2) ім`я (найменування) відповідача або його представника, які подають заяву, їх місце проживання чи місцезнаходження, номер засобу зв`язку, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання та (або) неповідомлення їх суду, а також причин неподання відзиву, і докази про це; 4) посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача; 5) клопотання про перегляд заочного рішення; 6) перелік доданих до заяви матеріалів.

Із вищевказаної заяви вбачається, що адвокатом по даній справі здійснювався пошук свідків, яким могли бути відомі обставини даної справи, а саме те, що відповідач брав участь у вихованні та піклуванні сина, підтримував його емоційно та матеріально. Також заявник вказував, що був пошук необхідних документів, які підтверджують родинні зв`язки з ОСОБА_3 , бабусею ОСОБА_2 .

Колегія суддів звертає увагу, що вимоги про те, що заява про перегляд заочного рішення має бути належним чином вмотивованою висуваються статтею 285 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, відхиляючи доводи, зазначені у заяві про перегляд заочного рішення, здійснив формальний підхід щодо вирішення даного питання про поновлення процесуальних строків на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Апеляційний суд також звертає увагу, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація є гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що цивільні справи за позовами про позбавлення батьківських прав є складними, потребують значної уваги як із боку сторін, так і зі сторони державних інституцій, оцінюючи обставини у кожному конкретному випадку, виходячи із принципу індивідуальності. Для заявника дана справа є значущою, так як пов`язана, фактично, із відновленням батьківських зв`язків із власною дитиною.

Крім того посилання суду першої інстанції на те, що «оскільки ОСОБА_2 та його опікун померли, справа апріорі не може бути повторно розглянута», є неспроможними, оскільки підлягають вирішенню під час розгляду справи по суті, а не під час вирішення питання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції здійснив формальний підхід до розгляду заяви про перегляд заочного рішення та поновлення процесуальних строків на подання цієї заяви, що є підставою для скасування ухвали суду та направлення справи на продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення даного питання.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права, а тому ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2025 року скасувати.

Справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 липня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда