КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/17939/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10891/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Скрипник О.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на кожну дитину, та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, до досягнення найстаршою дитиною повноліття; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (а.с. 1-6).

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що між нею та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 4752.

Від спільного подружнього життя вони мають дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають з нею.

Подружнє життя між сторонами не склалося та рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.10.2023 року у справі № 369/11254/23 шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано.

Після розірвання шлюбу їхні спільні діти залишилися проживати разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , та перебувають на її повному утриманні, що підтверджується долученими до позовної заяви довідкою Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області за N?762 від 21.10.2024 року.

Раніше до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей не зверталася, однак наразі діти потребують фінансового забезпечення з боку обох батьків.

Відповідач постійно ухиляється від виконання покладених на нього обов`язків.Станом на дату подання даної позовної заяви відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей - не надає.

Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто.

Стан здоров?я та матеріальне становище відповідача дозволяють йому утримувати їх спільних дітей без погіршення його матеріального стану.Позивачу відомо, що відповідач не має інших неповнолітніх дітей, на його утриманні інші непрацездатні особи не перебувають, і будь-які виплати на утримання будь-яких інших осіб з нього не стягуються. Відповідач має можливість надавати грошову допомогу, однак добровільно цього не робить. Всі отримані доходи відповідач витрачає тільки на свої потреби.

Потреба в матеріальній допомозі полягає у необхідності придбання одягу, харчування, ліків, канцелярії та підручників, тощо. Наразі позивачу самостійно складно утримувати дітей. При цьому, відповідач є працездатною особою, не має на утриманні інших непрацездатних осіб, а тому має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання синів, які її потребують, оскільки обов`язок щодо утримання дитини має покладатись не тільки на матір, а й на батька (а.с. 1-6).

21 лютого 2025 року до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, у яких останній просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивач намагається ввести суд в оману щодо фактичного місця проживання дітей і своїх фінансових витрат на їхнє утримання. Вказував, що діти проживають з відповідачем за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначав, що він повністю забезпечує потреби дітей, щомісяця перераховує на картку старшого сина 10 000 грн., щоб діти мали власні кошти на необхідні витрати, регулярно купує продукти харчування, оплачує медичні послуги дітей, сплачує комунальні послуги та утримання квартири, в якій вони проживають. Звертав увагу, що діти відвідують навчальні заклади, які є в безпосередній близькості до місця проживання. Стверджував, що після розірвання шлюбу позивач фактично самоусунулась від виховання дітей, переклавши відповідальність на відповідача. Крім того, посилався на те, що крім дітей, він піклується про своїх літніх батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та є їх єдиним утримувачем (а.с. 39-42).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку ( доходу), але не більше 10 мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду - 30.10.2024 року та до досягнення найстаршою дитиною, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (а.с. 81-86).

Не погодившись з рішенням районного суду, 18 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, а у разі часткового задоволення позову, визначити мінімальний або пропорційний розмір аліментів, з урахуванням витрат відповідача на утримання непрацездатних батьків (а.с. 88-93, 124-130).

На обґрунтування скарги зазначав, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням вимог діючого законодавства, неправильним застосуванням норм матеріального права, з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи.

Вказував, що фактичне місце проживання дітей з батьком, а не з матір`ю. Суд першої інстанції необґрунтовано погодився з твердженнями позивача щодо спільного проживання дітей із нею після розірвання шлюбу, не надавши належної оцінки доказам відповідача про те, що фактичним місцем проживання дітей є місце проживання відповідача, а не позивачки. Стверджував, що він разом з дітьми проживає за адресою АДРЕСА_2 . Позивачка проживає за адресою АДРЕСА_3 , а діти періодично відвідували її.При цьому, діти відвідували садок та школу за місцем проживання батька, а також мають медичне обслуговування за місцем проживання відповідача.

Зазначав, що весь час утримував дітей, сам виховував, водив до школи.

Звертав увагу, що після ухвалення рішення ним було отримано акт від 17.04.2025 року, складений уповноваженими посадовими особами УПСЗЕ Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, яким підтверджується, що діти проживають разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, з метою підтвердження місця проживання дітей до апеляційної скарги додається нотаріально посвідчена заява ОСОБА_6 - власниці квартири за адресою АДРЕСА_2 , в якій остання засвідчує, що вказане житло належить їй та, що її син ОСОБА_7 постійно проживає у вказаній квартирі зі своїми дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Вказані докази підтверджують, що саме батько забезпечує дітей постійним місцем проживання, стабільними умовами побуту та фактичне утримання.

Крім того, посилався на те, що він щомісяця перераховує на картку старшого сина не менше 10 000 грн., оплачує продукти харчування, медичні послуги, одяг, взяття, комунальні послуги та інші потреби дітей. Протягом останнього року позивачем було витрачено щонайменше 73 000 грн. лише у формі безготівкових перерахунків на банківську картку сина. Суд першої інстанції безпідставно залишив без уваги банківські довідки, чим порушив принцип змагальності сторін.

Разом з тим, суд залишив поза увагою реальний фінансовий стан відповідача, зокрема, наявність на його утриманні тяжкохворих, непрацездатних батьків, які потребують постійного догляду, медичного супроводу та значних матеріальних витрат (а.с. 88-93, 124-130).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, заперечення на ухвалу районного суду про відкриття провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 грудня 2007 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_1 , який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї , актовий запис № 4752 (а.с. 10).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.10.2023 року у справі № 369/11254/23 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 4752 - розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 56 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 139 (а.с. 13).

Судом також встановлено, що сторони проживають окремо та спільного господарства не ведуть.

У позові зазначено, що діти проживають з позивачкою ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області за № 762 від 21.10.2024 року, ОСОБА_2 проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1 та має двох синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та / ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні (а.с. 14).

Відповідач заперечувати факт проживання дітей з матір`ю.

Згідно з довідкою від 16.12.2024 року № 367 Середньої загальноосвітньої шкоди № 229 м. Києва, видана ОСОБА_4 в тому, що він дійсно навчається в 4-Б класі Середньої загальноосвітньої шкоди № 229 м. Києва (а.с. 29).

Згідно з довідкою від 16.12.2024 року № 193 спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 71, видана ОСОБА_3 в тому, що він дійсно є учнем 10-Б класу спеціалізованої школи № 71 Солом`янського району м. Києва (а.с. 29).

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12 грудня 2024 року № 448, видається ОСОБА_1 про те, що він дійсно працює в КНП «Центр ЕМД та МК» на посаді лікаря з медицини невідкладних станів з 03.08.1999 року і по теперішній час (а.с. 30).

Відповідачем надано медичну довідку стосовно ОСОБА_4 (а.с. 62).

Також, відповідачем надано медичну документацію стосовно ОСОБА_8 (а.с. 63-66), пенсійне посвідчення інваліда 3 групи, інваліда армії, ОСОБА_5 (а.с. 67).

Відповідачем надано до суду першої інстанції платіжні документи про сплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 48-51)

Також, відповідачем надано до суду першої інстанції квитанції про переказ коштів на картку НОМЕР_3 на різні суми в різні періоди часу (а.с.52-57, 73, 74, 75).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів(ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Частиною 2 ст. 183 СК України визначено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просила стягнути на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня пред`явлення позову і до старшою дитиною повноліття. Посилалась на те, що відповідач не приймає участь у матеріальному забезпечення та вихованні дітей.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок з утримання дітей покладений на обох батьків, розмір аліментів 1/3 частини від усіх видів заробітку ( доходу) , але не більше 10 мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести батьки на утримання дітей.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що діти проживають разом з відповідачем.

На підтвердження вказаного апелянт долучив до апеляційної скарги акт обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного проживання місця особи від 15 квітня 2025 року, складений уповноваженою особою УСВП Солом`янської РДА, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживають за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 95-96).

Також, до апеляційної скарги долучено нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_6 , яка є власницею квартири за адресою АДРЕСА_2 , про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 не зареєстровані але фактично проживають у квартирі АДРЕСА_4 (а.с. 102).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).

Вказані докази датовані 15 квітня 2025 року та 14 квітня 2025 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення, та фактично є новими доказами, які були створені після ухвалення оскаржуваного рішення районного суду.

Такими доказами відповідач не обґрунтовував і не міг обґрунтовувати свої доводи, зважаючи на час їх створення, тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання відповідача на те, що факт проживання дітей разом з ним підтверджується довідками про те, що діти проходять навчання в школах, розташованих біля місця проживання відповідача.

Так, Згідно з довідкою від 16.12.2024 року № 367 Середньої загальноосвітньої шкоди № 229 м. Києва, видана ОСОБА_4 в тому, що він дійсно навчається в 4-Б класі Середньої загальноосвітньої шкоди № 229 м. Києва (а.с. 29).

Згідно з довідкою від 16.12.2024 року № 193 спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 71, видана ОСОБА_3 в тому, що він дійсно є учнем 10-Б класу спеціалізованої школи № 71 Солом`янського району м. Києва (а.с. 29).

Однак, у вказаних довідка не зазначено про факт проживання дітей з відповідачем, в свою чергу, проходження навчання дітьми у вказаних вище освітніх закладах не свідчить про місце проживання дітей з відповідачем.

Інших доводів на підтвердження факту проживання дітей з відповідачем останнім до суду першої інстанції не надано.

При цьому, відповідно до довідки Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області за № 762 від 21.10.2024 року, ОСОБА_2 проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1 та має двох синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та / ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні (а.с. 14)

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт посилався на те, що він несе витрати на утримання дітей, на підтвердження чого надав до суду першої інстанції квитанції про переказ коштів на картку НОМЕР_3 на різні суми в різні періоди часу (а.с.52-57, 73, 74, 75).

Однак, у вказаних квитанціях відсутні відомості про те, хто є власником вказаної кредитної картки та хто є отримувачем коштів.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що його посилання на те, що він здійснює матеріальне утримання дітей, не позбавляють позивачку права звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей, а відтак, відхиляються судом як необґрунтовані.

Матеріали апеляційної скарги не місять доказів того, що відповідач не має змоги надавати кошти на утримання дітей до досягнення ними повноліття, та жодних обставин, які не дають йому змоги сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі, апелянтом в апеляційній скарзі не зазначено.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що судом першої інстанції не було взято до уваги наявність на утриманні відповідача тяжкохворих, непрацездатних батьків, які потребують постійного догляду, медичного супроводу та значних матеріальних витрат, оскільки доказів на підтвердження факту перебування на утриманні у відповідача його батьків матеріали справи не містять.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на положення п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пп. «а»-«г» п. 2 ч. 3 цієї статті.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов