Провадження № 2/369/4395/25
РІШЕННЯ

Іменем України

09.07.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючого судді Янченка А.В. при секретарі судового засідання Лисяк К.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу № 369/19017/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між нею та відповідачем 15 березня 2017 року було укладено шлюб, який було зареєстровано Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.01.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. ОСОБА_2 з моменту народження дитини не піклується про неї та не забезпечує її матеріально, дитина проживає з матір`ю, усі питання забезпечення дитини вирішуються матір`ю одноособово, у зв`язку з чим позивач звернулася з позовом до суду.

09.01.2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позовну заяву до суду не надіслав.

15.04.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті.

06.05.2025 року від Служби у справах дітей Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області через канцелярію суду рішення виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області № 9 від 17.04.2025 р. «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 та Висновок № 23 від 08.04.2025 р. про доцільність позбавлення батьківських прав.

Представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позов підтримала повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений у визначеному чинним законодавством порядку.

У зв`язку з неявкою сторін, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд вирішив справу в межах позовних вимог позивача та на підставі доказів, наданих сторонами по справі.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

15 березня 2017 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матір`ю є громадянка України ОСОБА_1 , його батьком є громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 .

11.09.2018 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було видано судовий наказ щодо стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.11.2018 року було стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною віку трьох років.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.01.2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно розрахунку Вишневого ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) станом на 28.05.2024 р. розмір заборгованості з аліментів становить 221 887,79 грн.

Згідно довідки № 5770/2019 від 10.12.2019 р. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 30.10.2019 року набув громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 є громадянином України.

Згідно довідки № 3/995 від 22.11.2019 р. виданої виконкомом Хотівської сільської ради гр. ОСОБА_1 про, що її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Згідно довідки № 26 від 28.05.2024 р. виданої КЗ «Хотівський заклад дошкільної освіти «Струмочок», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є вихованцем КЗ Хлтівського ЗДО «Струмочок», зарахований до групи старшого дошкільного віку.

Згідно довідки № 22 від 02.05.2024 р. виданої КЗ «Хотівський заклад дошкільної освіти «Струмочок»:

«Приводить в садочок, забирає, комунікує з вихователями та адміністрацією ЗДО, відвідує батьківські збори лише мати дитини.

Дитина охайно вбрана, здорова; має всі необхідні засоби для навчання та дозвілля в ЗДО.

Батько дитини контакт із вихователем та адміністрацією ЗДО «Струмочок» не підтримує, не цікавиться життям дитини у ЗДО, батьківські збори не відвідує, дитину не приводив і не забирав жодного разу».

У Виписці із медичної карти ОСОБА_3 , виданої КМП «КДЦ Голосіївського району м. Києва» зазначено наступне:

«… При першій потребі мама завжди звертається чи за медичною допомогою, або для профілактичного огляду.

Хлопчик завжди доглянутий, охайно одягнений. Мама з великою любов`ю відноситься і спілкується з дитиною.

На прийом до лікаря мама з дитиною завжди приходить одна…».

ОСОБА_1 працює в ТОВ «КСМ-ГРУП» прибиральницею виробничих приміщень господарського відділу, що підтверджується довідкою № 16 від 30.08.2024 р.

Зазначені факти як кожен окремо, так і у сукупності, можна розцінювати як ухилення батька від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги.

Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини.

Згідно з приписами пунктів 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

У рішенні у справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи інтереси дитини, позицію відповідача, та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві.

Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків як позбавлення батьківських прав.

За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

До суду відповідач не надав жодного доказу або ж свої заперечення щодо недоцільності позбавлення його батьківських прав, тому суд враховує лише ті докази, які містяться в матеріалах справи та вважає, що позивачем повністю доведено необхідність позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх дитини, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. Тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Позивач не ставить вимогу про відшкодування судових витрат за вимогу про позбавлення батьківських прав.

Керуючись до ст. ст. 150, 155, 164, СК України, ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про позбавлення батьківських прав, - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 14.07.2025 року.

Суддя А.В. Янченко