Провадження № 2/522/6978/25
УХВАЛА

04 липня 2025 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Бондар В.Я., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб: Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Служба у справах дітей Одеської міської ради, Пересипська районна адміністрації Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі представника ОСОБА_3 02.07.2025 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб: Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Служба у справах дітей Одеської міської ради, Пересипська районна адміністрації Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2025 матеріали справи 03.07.2025 передано судді Бондарю В.Я.

Згідно відповіді №1542443 від 03.07.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, особу ОСОБА_2 не знайдено.

Згідно відповіді №1542467 від 03.07.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 з 05.06.2025 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у відкриті провадження слід відмовити з огляду на наступне.

У позові зазначено, що відповідач не має зареєстрованого в Україні місця проживання чи перебування, тому позов подано за зареєстрованим місцем проживання позивача.

Позивач помилко застосовує правила альтернативної підсудності, які не розповсюджуються на таку категорію справи як визначення місця проживання дитини.

Згідно паспорту, ОСОБА_2 є громадянкою Вірменії.

Сесадзе- ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надано Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Згідно зі статтею 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

У статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено підстави визначення підсудності справ судам України та зазначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Крім того, підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Аналогічні положення містить Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинена 19 жовтня 1996 року у м. Гаага, ратифікована Верховною Радою України 14 вересня 2006 року, яка набула чинності 01 лютого 2008 року і яка охоплює питання захисту дітей, батьківської відповідальності та опіки.

Україна та Французька Республіка є Договірними Державами Гаазької конвенції 1996 року.

Статтею 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

Згідно зі статтею 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Отже, норми статті 5 цієї Конвенції містять загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

У разі неможливості встановлення судом звичайного місця проживання, до спірних правовідносин підлягатимуть застосуванню правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року, відповідно до яких (1) для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. (2) Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене.

Обставини неможливості визначення звичайного місця проживання дітей можуть включати, наприклад, часті переїзди дитини між двома і більше державами; втрату дитиною попереднього місця постійного проживання та брак достатніх підстав для набуття нового місця постійного проживання. Заснована на цьому положенні юрисдикція суду припиняється, якщо буде встановлено, що дитина має місце проживання, де б це не було.

Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

Згідно свідоцтва про народження №1645, ІНФОРМАЦІЯ_3 у батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_8 , який народився у Монтівільє (Приморська Сена), 29 Проспект Пєра Мендеса, ОСОБА_9 . У цьому ж свідоцтві зазначено, що шлюб батька і матері дитини укладений 02 травня 2023 року в Тбілісі (Грузія).

Відповідно до довідки про реєстрацію особи громадянином України №59 від 14.02.2025, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно з рішенням Посольства України у Французькій Республіці від 14.02.2025 набув громадянство України на підставі ч. 1 ст.7 Закону України «Про громадянство України». ОСОБА_10 є громадянином України з 14.02.2025.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає, що з метою кращих інтересів дитини та повного забезпечення добробуту та реалізації його прав та інтересів, батько змушений був прибути до країни їх громадянської належності.

Квиток на рейс з Парижу куплений на відправлення 18.05.2025 разом з немовлям.

Відмітка на закордонному паспорті позивача свідчить про те, що він прибув до України через пункт пропуску Паланка у травні 2025 року.

Відтак, 05.06.2025 позивач ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання на території України, а саме: АДРЕСА_1 .

З 10.06.2025 ОСОБА_1 працює на посаді головного державного інспектора оперативного відділу №4 управління боротьби з порушенням митних правил Одеської митниці, про що свідчить довідка Одеської митниці №138/25Д від 11.06.2025.

Окрім квитка на авіарейс разом з немовлям, матеріали позову не свідчать про те, що син сторін ОСОБА_11 прибув до України, але твердження у позові та квиток дають підстави вважати, що ОСОБА_1 прибув до України разом з сином.

Отже, позивач разом з сином прибув на територію України в кінці травня 2025 року та проживають в м.Одесі не тривалий час (трохи більше одного місяця) та Україна не є їх постійним місцем проживання.

З огляду на вказане та враховуючи, що місцем звичайного проживання сина сторін ОСОБА_11 є Французька Республіка, де він народився, тому ця справа не підсудна судам України.

Крім того, суд враховує наступне.

Судом Загальної юрисдикції м. Гавр Французької Республіки 16 травня 2025 року прийнято рішення, що французькі суди є компетентними розглядати спір та застосовувати французьке право щодо розлучення, попередньо визначив місця проживання дитини за місцем проживання ОСОБА_12 та надав пані ОСОБА_13 право на візити та тимчасове проживання, які будуть здійснюватися вільно та мирно. Справа буде розглянута 22 вересня 2025 року, а перед вирішенням спору по суті суд призначив соціальне розслідування за місцем поживання ОСОБА_14 .

Приймаючи рішення про те, що французькі суд є компетентними розглядати спір, суд загальної юрисдикції м.Гавр зазначив, що дитина постійно проживає у Франції, тому французькі суд мають юрисдикцію розглядати заяви щодо умов здійснення батьківських прав.

Не дочекавшись прийняття рішення по суті ОСОБА_1 прибув до України та подав новий позов про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_11 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, судом Франції встановлено юрисдикційність спору французьким судом. Ця справа з іноземним елементом не підсудна судам України, з огляду на встановлене вище, тому у відкритті провадження у справі слід відмовити.

Суд звертає увагу позивача на наступне.

Згідно ст. 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких видана Верховною Радою України, є частиною національного Законодавства України.

Відповідно до ст.81 Закону України «Про міжнародне приватне право», в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 року №2933-ІІІ, Україна з 02.04.2003 приєдналася до Гаазької Конвенції про відміну вимог легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961, яка набула чинності в Україні з 22.12.2003.

Франція також приєдналася до Гаазької Конвенції про відміну вимог легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961, про що свідчить офіційний веб-ресурс Гаазької конференції (https://www.hcch.net/en/instruments/conventions/authorities1/?cid=41).

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.12.1999 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» зазначено, що згідно з міжнародними договорами України рішення, які не потребують виконання (про визнання прав, оголошення банкрутом, визнання недійсними певних актів, визнання, оспорення чи позбавлення батьківства, розірвання шлюбу, встановлення фактів, що мають юридичне значення, усиновлення, визнання громадянина безвісно відсутнім чи оголошення померлим тощо), які постановлені судом однієї з Договірних Сторін і набрали законної сили, визнаються на територіях інших Договірних Сторін без спеціального провадження за умови, що установою юстиції запитуваної Договірної Сторони раніше в цій справі не було постановлено рішення, яке набрало законної сили, або якщо згідно з даним договором, а в не передбачених ним випадках - згідно із законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнано, справа не належить до виключної компетенції її установ юстиції. Якщо згідно з міжнародним договором така справа порушується за клопотанням особи, на захист прав якої спрямовано рішення, провадження розпочинається лише за його наявності. В протилежному випадку слід застосовувати правила ст. 10 Указу, суть яких полягає в тому, що компетентний суд вирішує питання про визнання рішення іноземного суду, яке не потребує виконання, лише за наявності заперечення проти нього з боку заінтересованої особи (інші такі рішення вважаються визнаними без судового розгляду чи будь-яких спеціальних процедур). Це заперечення може бути подано й задоволено тільки з підстав, установлених для відмови у визнанні рішення, і не може стосуватися суті останнього. Воно подається у компетентний суд за місцем проживання (перебування) заінтересованої особи і розглядається та вирішується судом у такому ж порядку, що й клопотання про визнання і примусове виконання рішення іноземного суду.

Таким чином, Україна та Франція є членами Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961.

Тому, рішення суду загальної юрисдикції м.Гавр, Французька Республіка, яким місце проживання сина сторін остаточно буде вирішено у судовому засіданні 22.09.2025, не потребуватиме визнання на території України.

Керуючись п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Сесадзе-Мартіросян Ліди, за участі третіх осіб: Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Служба у справах дітей Одеської міської ради, Пересипська районна адміністрації Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання, шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Суддя В.Я.Бондар