Справа № 464/964/24 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/3377/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представника

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Третя львівська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності, визнання за померлою ОСОБА_4 права власності на квартиру, витребування з володіння квартири,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20.12.2019 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Львівської області, з моменту його укладення;

-скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 з одночасним припиненням речового права відповідача на зазначену квартиру;

-визнати за померлою ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

-витребувати з володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на її користь.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона є спадкоємцем рісля смерті своєї матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_4 прийняла та не оформила спадщину від своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина її бабці по материнській лінії складалася, зокрема, з квартири АДРЕСА_1 .

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_4 . За її заявою відкрита спадкова справа № 8/2021. Під час оформлення своїх спадкових прав позивач дізналася, що спадкова маса, а саме квартира АДРЕСА_1 ще 20.12.2019 подарована її бабцею ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_2 . Вважає, що ОСОБА_5 не могла за місяць до своєї смерті вчинити цей правочин, який не відповідав її внутрішній волі і не був спрямований на настання певних наслідків. За життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким належне їй майно заповіла своїй дочці ОСОБА_4 , яка проживала у спірній квартирі і після укладення договору дарування також продовжувала проживати зі своєю сім`єю в спірній квартирі.

Позивач вважає, що ОСОБА_5 не здійснювала замовлення послуг з проведення технічної інвентаризації і оцінювання квартири перед її відчуженням зі складання необхідних документів (технічного паспорта, звіту про оцінку майна тощо) для посвідчення оспорюваного договору дарування.

На підставі наведеного просила задовольнити її позов.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26.09.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував, що на момент укладання договору дарування від 20.12.2019 ОСОБА_5 (дарувальник), будучи особою похилого віку, маючи офтальмологічне та онкологічне захворювання (IV стадія раку нирки), перебувала на потужному медикаментозному лікуванні. У зв`язку з цим, вона не могла особисто прочитати текст оскаржуваного договору і вірно сприймати певні факти та обставини, зокрема розуміти значення умов правочину та його правові наслідки. Також, через похилий вік, тяжку хворобу, ОСОБА_5 неспроможна була своїми силами фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя і потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Відповідно, вона не могла свідомо і самостійно (без стороннього впливу) звертатися у період жовтень 2019 - січень 2020 років до органів нотаріату за вчиненням нотаріальних дій. Відчуження квартири ОСОБА_2 передбачало ОСОБА_5 стати особою без визначеного місця проживання, оскільки вона не мала у своїй власності чи користуванні будь-якого іншого нерухомого майна. Судом першої інстанції при прийнятті рішення безпідставно взято до уваги аргументи відповідача щодо існування усної домовленості між ним і ОСОБА_5 . Зазначає, що вчинене нотаріальне посвідчення договору дарування від 20.12.2019, який не відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним (нікчемним). Вказує на те, що на момент укладання договору дарування від 20.12.2019 була чинною довіреність від 24.10.2019, видана ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Государською Н.В., зареєстрована в реєстрі за № 736, і сторони оскаржуваного правочину перебували одночасно у подвійних процесуальних статусах, зокрема, ОСОБА_5 як «Довіритель - Дарувальник», а ОСОБА_2 як «Повірений - Обдаровуваний». На підставі цієї довіреності відповідач всупереч ст. 238 ЦК України вчиняв дії від імені ОСОБА_5 у своїх власних інтересах, і, використовуючи завідомо підроблені документи при укладенні договору дарування від 20.12.2019, незаконно набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Від ОСОБА_2 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній, ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 заперечили проти задоволення скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Відповідно до договору дарування від 20.12.2019, посвідченого державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-875, ОСОБА_5 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_2 (обдаровуваний) прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 .

З витягу інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20.12.2019.

Згідно з свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно із частинами першою, третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У відповідності до положень статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Підставою визнання недійсним оскаржуваного договору дарування позивач вказувала те, що такий вчинений за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_5 на набуття ОСОБА_2 права власності на належну їй квартиру.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Із змісту оспорюваного договору вбачається, що при його посвідченні державним нотаріусом Спільник З.В. особу ОСОБА_5 встановлено та перевірено її дієздатність, роз`яснено сторонам всі умови укладення договору, момент набуття права власності на предмет договору, текст договору сторонами прочитано особисто, його зміст зрозумілий та відповідає їх волі.

Умови договору дарування погоджені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Договір дарування підписаний ОСОБА_5 особисто.

Порушень закону нотаріусом під час нотаріального посвідчення зазначеного договору дарування не встановлено.

Позивачкою належними та допустимими доказами не доведено, що ОСОБА_5 на час укладання договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність у ОСОБА_5 волевиявлення на розпорядження належним їй спірним майном на користь ОСОБА_2 , оскільки з моменту посвідчення оспорюваного договору та до смерті вона не оспорювала у встановленому порядку зазначеного документа.

Доводи ОСОБА_1 про те, що її баба ОСОБА_5 ніколи не подарувала б внукові ОСОБА_2 квартири, з огляду на те, що вона не мала у власності чи користуванні іншого нерухомого майна, ґрунтуються на припущеннях.

Орфографічна помилка у прізвищі, яку зробила ОСОБА_5 у договорі дарування, не свідчить про її небажання укласти такий договір. Крім цього у самому тексті договору її анкетні дані вказана правильно.

Не підтверджені жодними належними доказами також покликання позивачки на наявність зловмисної домовленості відповідача з нотаріусом.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування, та відповідно, підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 04.07.2025

Головуючий

Судді