Дата документу 04.07.2025
Справа № 501/4266/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом представника ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про поділ спільного майна подружжя,

учасники справи:

представник позивача адвокат Дубінчук Ж.М.,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача адвокат Конова Л.М..

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Представник ОСОБА_1 15.10.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, згідно якого просить суд (а.с.2-5);

- визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості його частини в квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 1 071 718,45 грн.;

- визнати право власності ОСОБА_1 на вбудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_2 шляхом припинення права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вбудованого нежитлового приміщення АДРЕСА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості його частини в вбудованому нежитловому приміщенні АДРЕСА_2 у розмірі 25 437,61 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі.

Позов обгрунтовано тим, що з 16.04.2010 по 29.05.2015 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

У сторін народились донька ОСОБА_3 .

Позивач, 30.10.2019 у зв`язку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Під час перебування сторін у шлюбі вони придбали нерухоме майно:

- квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої скаладає 2 143 436,90 грн.;

- вбудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , вартість якого складає 50 875,22 грн.

Позивач стверджує у позові, що загальна вартість придбаного майна складає 2 194 312,12 грн., тому вартість рівних часток долі кожного з подружжя (по 1/2) складає 1 097 156,06 грн.

Представник позивачки зверталась до відповідача письмово з пропозицією вирішити питання поділу майна в позасудовому порядку, однак не була почута.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач 27.11.2023 надав до суду відзив на позов (а.с.65-67), в якому вказує, що:

- готовий визнати позов у разі стягнення з позивача на його користь компенсації 1/2 частки квартири у розмірі 2 081 666,57 грн. та вартості нежитлового приміщенні у розмірі 223 902,18 грн.

- судові витрати покласти на позивача.

У відзиві відповідач посилається на те, що позивач не внесла на депозитний рахунок суду кошти з урахуванням висновку судового експерта, який позивач надала разом з позовом.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2023 справа розподілена на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.57).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 13.11.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.58-59).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 26.02.2024 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.96).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19.12.2024 у клопотанні про поверненняя до підготовчого судового засідання відмовлено (а.с.177-178).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що з 16.04.2010 по 29.05.2015 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб (а.с.10), рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06.05.2015 (а.с.11).

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.12).

Позивач, 30.10.2019 у зв`язку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 », що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22.06.2017 (а.с.13-15).

Під час перебування сторін у шлюбі вони придбали нерухоме майно:

- квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями витягу про реєстрацію права власності та технічним паспортом (а.с.20-23, 25);

- вбудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про право власності та технічним паспортом (а.с.24-25);

Згідно висновку експерта №999/2021 від 17.12.2021 (а.с.26-46):

- ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на дату складання висновку складає 3 003 000,00 грн., 1/2 частка вартості складає 1 501 500,00 грн.;

- варіанти виділу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 не вбачається можливим;

- ринкова вартість вбудованого нежитлового приміщення АДРЕСА_2 на дату складання висновку складає 323 000,00 грн.;

- 1/2 частка вартості складає 161 500,00 грн.

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення норм статті 61 СК України дозволяє дійти висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Судом установлено, що спірне майно колишнього подружжя, а саме: квартира АДРЕСА_1 та вбудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_2 набуто ними у зареєстрованому шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя й підлягає поділу в порядку статей 70, 71 СК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження №61-6575св19) зазначено, що аналіз статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просить позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 752/18272/18, від 23 лютого 2022 року у справі № 496/1069/18 (провадження № 61-20433св21).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечується сторонами, спірне майно придбане у шлюбі та належать обом з подружжя з часу його придбання.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.372 ЦК України).

Частиною 3 статті 372 ЦК України визначено, що в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

За обставинами даної справи позивач ОСОБА_1 просить припинити право відповідача ОСОБА_2 на частку в нерухоме майно, тому, відповідно до положень статті 365 ЦК України, мала внести на депозитний рахунок суду суму вартості такої частки.

Однак, позивачем суму вартості такої частки на депозитний рахунок суду не внесено.

Згідно із пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає у їх спільній частковій власності.

Згідно висновку експерта №999/2021 від 17.12.2021 (а.с.26-46) квартири АДРЕСА_1 не вбачається можливим.

Отже, з врахуванням наведених обставин та того, що позивачем не було попередньо внесено на депозитний рахунок суду суму вартості частки спірного нерухомого майна, на яку вона фактично просила припинити право власності відповідача, а також те, відповідача згоди на отримання компенсації у запропонованому позивачем розмірі, замість його частки у спільному майні не висловлював, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Чорноморського міського

Суду Одеської області М.І.Петрюченко