Справа № 366/1931/25
Провадження № 2/366/721/25
УХВАЛА

30.06.2025 с-ще Іванків

Суддя Іванківського районного суду Київської області Слободян Н.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Юлія Іванівна про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИЛА:

І. Узагальнені доводи особи, яка подала заяву

ОСОБА_1 (далі - Позивач), звернувся в суд з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування № 698 виданий 13.06.2025 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 79432487 від 13.06.2025) приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І., за яким право власності на житловий будинок (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220 , адреса: АДРЕСА_1 ) та земельну ділянку (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 220, кадастровий номер :01:015:0237) на якій розташований згаданий будинок, перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

Разом з позовною заявою, Позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить накласти арешту на житловий будинок АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220) та на земельну ділянку з кадастровим номером :01:015:0237 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220).

В обґрунтування заяви Позивач зазначає, що 01.07.2019 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики б/н, за яким Позивач передав у власність ОСОБА_2 гроші в сумі 50 000 доларів США, що на день передачі коштів еквівалентно сумі у розмірі 1 302 500 грн. за курсом НБУ.

19.02.2025 Позивач подав позов до Іванківського районного суду Київської області про стягнення боргу за договором позики від 01.07.2019 і суд своєю ухвалою відкрив провадження у справі (справа № 366/342/25).

Станом на день звернення в суд з позовом позика не повернута.

За договором позики ОСОБА_2 була зобов`язана повернути Позивачу кошти до 01.07.024. Додатковою угодою від 01.07.2024 строк продовжено до 01.09.2024.

ОСОБА_2 для уникнення реального повернення боргу передала у власність своє майно цивільному чоловіку ОСОБА_4 на підставі договору дарування, який є предметом спору за поданим позовом про визнання договору недійсним.

В обґрунтування ризику можливого відчуження майна з метою уникнення від реального повернення позики, ОСОБА_2 неодноразово говорила Позивачу про те, що все своє майно передасть у власність іншій особі і борг Позивач не зможе повернути.

28.05.2025 Іванківський районний суд відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, ухвала по що опублікована для загального доступу лише 11.06.2025.

13.06.2025 ОСОБА_2 передала право власності свого майна (будинку та земельної ділянки) шляхом укладення договору дарування своєму співмешканцю ОСОБА_4 для уникнення реального повернення боргу за договором від 01.07.2019.

Позивач вважає за необхідне накласти арешт на майно ОСОБА_4 , оскільки воно може бути передане у власність третім особам, що унеможливить виконання рішення про стягнення заборгованості.

ІІ. Релевантні джерела права

З огляду на положення ч. 1 ст. 153 ЦПК України, розгляд заяви здійснюється без виклику сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Питання забезпечення позову у цивільному судочинстві визначені главою 10 ЦПК України.

Заява відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України і подана в порядку п. 2 ч. 1 ст. 152 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Зі змісту цієї норми вбачається, що під час розгляду, зокрема заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно та/або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами та/або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощі у подальшому виконання такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам позивача до ухвалення рішення у справі.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана із необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахування такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками справи.

Такі висновки викладені у постанові ОП КЦС ВС від 05.05.2025 у справі № 466/2651/23

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. (Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 922/599/19).

Суд може прийняти рішення про забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти відповідача:

лише у справі де заявлено майнову вимогу до відповідача;

за відсутністю у відповідача грошових коштів;

наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду за умови дій відповідача щодо: реалізації майна чи підготовчі дій до його реалізації; витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем; укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо;

дотриманням принципу співмірності із заявленими позивачем вимогами.

Викладене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.09.2023 у справі № 917/453/23

ІІІ. Встановлені обставини справи

З наданих Позивачем документів судом встановлено таке.

01.07.2019 між Позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики б/н, за яким Позивач (Позикодавець) передає ОСОБА_2 (Позичальник) грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, що на день передачі коштів еквівалентно 1 302 500 грн.

Позичальник відповідає перед Позикодавцем всім своїм майном яке належить йому на праві власності.

Строк повернення позики встановлено до 01.07.2024.

Згідно з розпискою ОСОБА_2 від 01.07.2019, остання отримала від Позивача грошові коши у розмірі 50 000 США.

Додатковою угодою до Договору позики від 01.07.201, складеною 01.07.2024, сторони погодили кінцевий строк повернення боргу до 01.09.2024. За п. 4 Угоди, Позичальник зобов`язується передати Позикодавцю на підставі договору купівлі-продажу спірний житловий будинок та земельну ділянку у разі неможливості повернення позики в строк до 01.09.2024.

19.02.2025 суддею Іванківського районного суду Київської області відкрито провадження у справі № 366/342/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

З наданого Позивачем витягу з ЄДРСР по тій же справі вбачається, що 28.05.2025 суддею постановлено ухвалу, якою відмовлено Позивачу у задоволені його заяви про забезпечення позову. Це рішення опубліковано для загального доступу 12.06.2025.

Зі змісту ухвали вбачається, що Позивач просив накласти арешт на той же будинок і земельну ділянку, які є предметом розгляду в цій ухвалі.

З наданої Позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 25.05.2025 житловий будинок та земельна ділянка перебували у власності ОСОБА_2 , а вже станом на 25.06.2025 вони перебувають у власності ОСОБА_4 .

Підставою для переходу права власності будинку та земельної ділянки був договір дарування № 698, виданий 13.06.2025 приватним нотаріусом Грицаєнко Ю.І.

IV. Оцінка суду

Позивач звернувся в суд з позовом, у якому просить визнати недійсним як фраудаторний, договір дарування № 698 від 13.06.2025, на підставі якого від ОСОБА_2 до ОСОБА_4 перейшло право власності на житловий будинок та земельну ділянку, які за договором позики від 01.07.2019 з урахуванням додаткової Угоди, фактично виступали як спосіб повернення боргу Позивачу від ОСОБА_2 .

Після відкриття провадження у справі № 366/342/25 та через два дні після опублікування ухвали по згаданій справі, належне ОСОБА_2 майно передано у власність ОСОБА_4 , який не є стороною договору позики від 01.07.2019.

Викладене обґрунтовано свідчить про те, що ОСОБА_2 , з метою унеможливлення виконання зобов`язання відчужила своє майно третій особі.

Наслідком задоволення позову про визнання недійсним договору дарування може бути повернення стану речей до його укладення, що відповідає положенням ст.ст. 16, 216 КПК України.

У свою чергу, відновлення такого стану речей матиме позитивним наслідком для забезпечення реальної можливості виконання зобов`язань з повернення боргу за договором Позики.

Викладене свідчить про те, що після вирішення питання про відкриття провадження в цій справі та отриманні інформації про намагання відновлення Позивачем порушеного права, ОСОБА_4 з високою імовірністю зможе вдатись до відчуження майна, що істотно ускладнить як виконання рішення про стягнення заборгованості за договором позики, так і рішення за наслідками визнання договору недійсним.

Вирішуючи питання про розумність та співрозмірність заявленого способу забезпечення позову, суд враховує, що спірний будинок та земельна ділянка відповідно до умов Додаткової угоди до Договору позики мали б виступати як альтернатива повернення позики, а враховуючи наслідки можливого задоволення позову про визнання договору недійсним, накладення на них арешту є розумним та співрозмірним заявленому позову.

Щодо способу накладення арешту на майно, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.07.2013 про Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до п.п. 14.1.31 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України відчуження майна будь-які дії платника податків, унаслідок вчинення яких такий платник податків у порядку, передбаченому законом, втрачає право власності на майно, що належить такому платнику податків, або право користування, зокрема, природними ресурсами, що у визначеному законодавством порядку надані йому в користування.

Тобто, відчуження майна - це передача права власності на майно юридичним чи фізичним особам.

Таким чином, відчуження майна є складовою частиною правомочності розпорядження.

Вирішуючи питання про спосіб накладення арешту, суд враховує, що житловий будинок та земельна ділянка до вчинення правочину, який має ознаки фраудаторності (вчинений на шкоду кредитору з метою унеможливлення виконання зобов`язання за договором) перебуває у власності ОСОБА_4 , до того перебував у ОСОБА_2 , в якому вона проживала.

Суд не вбачає необхідним, розумним та співмірним накладати арешт на майно шляхом заборони його користування, при цьому достатнім є накладення арешту шляхом заборони його відчуження та розпорядження.

Зокрема, заборона розпорядження майном унеможливить імовірне вселення в нього сторонніх осіб з метою ускладнення його реалізації як способу забезпечення повернення боргу за договором , а також матиме стримуючим фактором для його власника приведення майна в стан, що значно погіршить його ринкову вартість чи можливість його нормально експлуатувати за призначенням або ж знищити повністю чи частково.

За таких обставин, заяву про забезпечення позову слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження на:

житловий будинок АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 698, виданого 13.06.2025 приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Юлією Іванівною (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220, номер об`єкта РПНВ 7464834, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 79432487 від 13.06.2025)

земельну ділянку з кадастровим номером :01:015:0237, площею 0, 15 га власником якої є ОСОБА_3 на підставі договору дарування № 698, виданого 13.06.2025 приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Юлією Іванівною (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 220, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 79432487 від 13.06.2025)

Копію цієї ухвали направити учасникам справи для відома та виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Повне найменування сторін

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_1 )

Відповідачі: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 . РНОКПП: НОМЕР_2 )

ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 . РНОКПП: невідомо)

Третя особа: Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Юлія Іванівна (Київська область, Вишгородський район, с-ще Димер, вул. Шевченка, 28)

Повний текст ухвали складено 30.06.2025

Суддя Н.П. Слободян