Номер провадження: 22-ц/813/5464/25
Справа № 505/4487/24
Головуючий у першій інстанції Дзюбинський А. О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2025, ухвалене у складі судді Дзюбинського А.О.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно починаючи стягнення з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення ОСОБА_3 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання або до строку закінчення навчання тобто до 30.06.2026. Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебувала у шлюбі з 2006 по 31.01.2007. Від даного шлюбу з ОСОБА_2 у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу в 2007 з відповідачем, син ОСОБА_3 проживає разом зі нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08.05.2008, справа

№2-819/08, присуджено стягнення аліментів з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 12.03.2008 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На даний час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в Коледжі Приватного вищого навчального закладу «Міжнародного класичного університету імені Пилипа Орлика» на III курсі напряму підготовки 081 Право, денна форма навчання, на контрактній основі, термін закінчення навчання 30 червня 2026 року. Вартість навчання відповідно до умов договору про навчання №13/22-к від 31.08.2022 за 3 курс складає 14 000 грн. на рік, за 4 курс - 14500 грн. на рік.

ОСОБА_3 проживає з нею та перебуває на її утриманні, син не працює, оскільки навчається, доходу немає. Позивач не в змозі самостійно утримувати сина, оскільки має ще трьох неповнолітніх дітей та мінімальну заробітну плату, інших видів доходу вона не має. У зв`язку з цим вона з сином опинилися у скрутному матеріальному становищі. Син потребує матеріальної допомоги. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. (а.с. 1 4)

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Представник ОСОБА_2 у відзиві на позов, заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі заявленому позивачем, зазначивши, що сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу на даний час не має можливості, оскільки:

- він проходить службу у Збройних Силах України, виконуючи обов`язок перед Батьківщиною. Відповідач забезпечує себе самостійно усім необхідним приладдям для несення військової служби оскільки держава в повному обсязі не забезпечує потреби військовослужбовців в період сьогодення, тому значна частина заробітку йде на самостійне придбання таких вкрай необхідних речей, які в подальшому зберігають життя військовослужбовців;

- є інвалідом 3 групи внаслідок загального захворювання, що потребує значних витрат на постійну підтримку здоров`я у належному стані, особливо під час виконання службових обов`язків;

- перебуває в цивільному шлюбі, дружина не працює, займається домашнім господарством, а це витрати на сплату за оренду житла, комунальні послуги, продукти харчування, одяг, гігієнічні засоби та побутові речі;

- крім того, у нього на забезпеченні знаходиться одинока непрацездатна мати, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , вона пенсіонер за віком, в цьому році їй виповнилось 70 років. Матір інвалід 2 групи внаслідок загального захворювання, тому ще одна частина його доходу, витрачається на купівлю ліків, продуктів харчування та забезпечення належних умов проживання матері, яка його утримувала та виховувала в свій час.

Відповідач вважає, що розмір аліментів, який бажає отримувати позивачка значно перебільшує потреби на навчання їх повнолітнього сина. Також зазначає, що позивачкою не вказано, з яких причин його повнолітній син ніде не працює, що також вказує на відсутність потреби матеріальної допомоги з боку батька, адже таке навчання передбачає можливість часткового або дистанційного працевлаштування студента (навчальні заклади в період військового стану не передбачають повної щоденної завантаженості студентів, більшість часу студенти навчаються самостійно в зручний час).

На думку відповідача, позовна заява жодним чином не доводить потребу повнолітнього сина, ОСОБА_3 у матеріальній допомозі у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, та заперечує у її задоволенні. (а.с. 34 39)

Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування висновків суду

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання, у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, починаючи з дня звернення до суду 05.12.2024 і до досягнення 23 річного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_7 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом для відповідного віку, за умови, що ОСОБА_3 буде продовжувати навчання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дотриючись балансу між правами і інтересами як позивача на отримання матеріальної допомоги від батька повнолітньому сину який продовжує навчатись і самого батька як відповідача шляхом визначення розміру частки, яка підлягає стягненню від доходу (заробітку) відповідача на користь позивача у вигляді аліментів, а саме у проміжному розмірі заявленому позивачем (1/4 частина) і рівною часткою матеріальної допомоги, яку повнолітній син ОСОБА_3 має можливість отримати від іншого зі своїх батьків матері, тобто стягнути аліменти в розмірі 1/6 частини доходу (заробітку) відповідача. (а.с. 115 117)

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10.03.2025 скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що позовна заява є необґрунтованою. Позивачкою не було доведено та не надано доказів, щодо наявності потреби у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням повнолітнього сина. Не доведено розмір необхідної допомоги, та що позивачка планує стягувати вказані кошти саме на витрати пов`язані з навчанням, оскільки батьки звільнені від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину, яка продовжує навчання. Судом першої інстанції не було враховано, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини. Стягуваний судом розмір аліментів перевищує мінімальну заробітну плату, та на думку відповідача є великим. (а.с. 121 126)

Позиція позивачки в апеляційній інстанції

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Позивачка вказувала, що необхідність в наданні матеріальної допомоги спільній повнолітній дитині сторін, викликана тим, що ОСОБА_3 , на користь якого стягуються аліменти, є непрацездатним через продовження навчання у закладі вищої освіти. Він фактично не має можливості себе утримувати, оскільки навчається на денній формі навчання, водночас проходить обов`язкову виробничу практику, яка не оплачується. Тобто, навчання на денній формі передбачає повну зайнятість студента, що унеможливлює його працевлаштування з метою самостійного матеріального забезпечення та зумовлює потребу в утриманні з боку батьків.

Зазначала, що рішенням суду, не було покладено на нього обов`язку утримувати дітей Позивача від іншого шлюбу, ця обставина є лише відомістю, яка доводить скрутне матеріальне становище

ОСОБА_1 .

На підтвердження факту, що 1/6 частка від доходу ОСОБА_2 приблизно становить 30 000 грн апелянтом не надано жодного документу, який би підтверджував, що його щомісячний дохід складає близько 180 000 грн, а отже вказане твердження є безпідставним та не підтверджується належними доказами.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1, 5 цієї частини.

Дана справа за предметом позову (стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників та без проведення судового засідання.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

31.01.2007 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Котовськ Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області 31.01.2007, актовий запис № 12 від 31.01.2007.

Від вказаного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Котовськ Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області 20.12.2006 року, актовий запис № 469 від 20.12.2006.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 сплачував ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 в порядку виконання виконавчого листа № 2-819/08, виданого Котовським міськрайонним судом Одеської області 02.02.2012, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів виданий Подільським відділом державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області 30.01.2025 року № 1224/21.19-31/1.

На даний час ОСОБА_3 навчається в Коледжі Приватного вищого навчального закладу «Міжнародного класичного університету імені Пилипа Орлика» на ІІІ курсі напряму підготовки 081 Право, на денній формі навчання, на контрактній основі. Термін закінчення навчання 30.06.2026, що підтверджується довідкою зазначеного навчального закладу від 01.02.2025 № 144 та копією договору про навчання № 13/22-К від 31.08.2022.

ОСОБА_3 входить до складу сім`ї своєї матері ОСОБА_1 , про що свідчить акт про фактично проживаючих осіб за адресою АДРЕСА_2 , від 13.02.2025.

Водночас із цим, згідно з копією довідки, виданої начальником відділу управління персоналом та соціальних питань АТ «Укрзалізниця» від 12.02.2025 № ЦПС 10-33/27, ОСОБА_1 працює у філії «Оператор припортових станцій» АТ «Українська залізниця» на посаді агента комерційного станції Берегова.

Відповідач ОСОБА_2 відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 17.01.2025 № 18 з 17.01.2025 вибув до нового місця служби (м. Запоріжжя).

Разом з тим, мати ОСОБА_2 - ОСОБА_5 є інвалідом 2 групи внаслідок загального захворювання, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 серії НОМЕР_5 виданого 13.11.2008 Пенсійним фондом України.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 р. батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України у редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

При визначені розміру аліментів ураховуються такі доходи платника аліментів як: основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до заробітної плати, премії та винагороди, пенсії, стипендії, допомоги по безробіттю, дивіденди та інші доходи, визначені в Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146.

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі № 6 1296цс15, при визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Суд враховує наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто, батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину.

При цьому суд враховує, що, особи, які досягли 18 років є повнолітніми, отримують повну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець і передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки було б нерозумним ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини.

У контексті обставин цієї справи, суд враховує можливість утримання батьками повнолітньої дитини.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка на підтвердження своїх вимог надала до суду докази того, що ОСОБА_3 є студентом 3 курсу Коледжу Приватного вищого навчального закладу «Міжнародного класичного університету імені Пилипа Орлика». Термін закінчення навчання 30.06.2026, що підтверджується довідкою зазначеного навчального закладу від 01.02.2025 № 144 та копією договору про навчання № 13/22-К від 31.08.2022.

Відповідно до договору про навчання №13/22-К від 31.08.2022 вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 55000 грн., а саме 1 курс 13000 грн, 2 курс 13500 грн., 3 курс 14000 грн., 4 курс 14500 грн.

Відповідно до частини другої статті 199 СК України, право на утримання повнолітніх дочки, сина припиняється у разі припинення ними навчання.

При цьому суд враховує, що особи, які досягли 18 років є повнолітніми, отримують повну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець і передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки було б нерозумним ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини.

Нормами СК України, передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Посилання апелянта на те, що позивачкою не було надано доказів на підтвердження розміру аліментів, яка остання просить стягнути відповідача, спростовується вищевказаним.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі вказує, що визначений судом розмір аліментів, які підлягають стягненню є значно завищеним, крім того судом не було враховано рівність батьків щодо утримання дитини, та що вказані аліменти будуть розповсюджуватись на утримання інших членів сім`ї позивачки, колегія суддів вважає вказані твердження необґрунтованими.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Задовольняючи частково позовні вимоги, судом першої інстанції було враховано положення ст. 141 СК України, щодо рівних прав та обов`язків щодо утримання дитини.

Крім того, апелянт посилається на те, що визначений судом розмір аліментів з урахування його заробітної плати буде сягати приблизно 30 000 грн., в залежності від суми нарахувань, оскільки відповідач є військовослужбовцем, однак вказані твердження не підтверджено належними та допустимими доказами.

Так, матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем.

Однак, матеріали справи не містять відомостей про розмір його доходів, та що останній не в змозі сплачувати аліменти у розмірі, який було визначено судом першої інстанції, та що вказані стягнуті аліменти призведуть до скрутного матеріального становища останнього.

У контексті обставин цієї справи, суд першої інстанції враховав можливість утримання батьками повнолітньої дитини.

Суд першої інстанції, установивши, що повнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, який є працездатною особою, зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітнього сина, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання до закінчення ним навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23-річного віку.

Позиція апелянта в апеляційній скарзі зводиться до усунення ОСОБА_2 від виконання ним батьківського обов`язку з утримання дитини, за наявності такої можливості.

Оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування та/або зміни судового рішення, лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , є безпідставними, а тому вона не підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

Підстави, порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: Є.С. Сєвєрова

Судді: С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе