ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/28288/24

Провадження № 22-ц/820/1465/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

за участю: представника позивача, третіх осіб

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/28288/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Журбою Миколою Вікторовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2025 року в складі судді Павловської А.А. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю як за особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним нерухомим майном більше як десять років.

В обґрунтування вимоги зазначив, що з 2006 року він та його сім`я проживає в зазначеному будинку, за життя вказаний будинок належав ОСОБА_4 , після її смерті і до цього часу ніхто з родичів померлої на це домоволодіння своїх прав не заявив. Позивач з сім`єю продовжує там проживати, користуватись будинком та всіма підведеними до нього комунікаціями. На даний час будинок газифікований, облаштований водопостачанням та водовідведенням коштом позивача. Крім цього, позивачем замінено вікна, систему опалення, міжкімнатні двері, проведено ряд ремонтних робіт з метою поліпшення умов для проживання.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 квітня 2025 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Журба М.В. подав апеляційну скаргу, посилається що судом не встановлено всі обставини які мають значення для справи.

Апелянт вважає що суд не вірно надав оцінку наданим доказам та не правильно кваліфікував правовідносини які склалися, посилається на показання свідків, які підтвердили факт постійного проваживання за вказаною адресою сім`ї ОСОБА_5 з 2006 року, та факт відкритого безперервного володіння та користування нерухомим майном, проведення ремонтних робіт. Апелянт зазначає що представлення інтересів позивача здійснювалось ОСОБА_2 перед третіми особами та надавачами комунальних послуг на підставі укладеної в усній формі домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Також зазначає що всі ремонтні роботи були зроблені за його особисті кошти та особисто ним, що підтвердили і допитані у судовому засідання свідки. Також зазначає що суд не приділив достатньої уваги наданим позивачем копій чеків.

Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 15.08.1988 року ОСОБА_4 була власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Спадкова справа після її смерті не заводилась,

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 склала розписку, в якій зазначила, що вона отримала у вказану дату від ОСОБА_2 75000 грн., що є еквівалентним 15500 дол. США, за рахунок будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 і є її спадщиною.

Позивач ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , ОСОБА_8 проживають без реєстрації житловому будинку по АДРЕСА_1

В матеріалах справи відсутні дані про належність ОСОБА_6 права власності на спірний будинок і що вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 та укладення у встановленій законом формі договору купівлі-продажу будинку.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами 1 і 4 статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду і дійшла такого висновку: «Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності».

Судом встановлено, що житловим будинком по АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності володіла від 15.08.1988 року володіла ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з цим позовом, свої вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю на спірний будинок ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він більше десяти років добросовісно та безперервно володіє спірним майном у вигляді житлового будинку, при цьому посилався на розписку, за якою ОСОБА_6 27.10.2006 року отримала у вказану дату від ОСОБА_2 75000 грн., що є еквівалентним 15500 дол. США, за рахунок будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 і є її спадщиною.

Встановивши, що ОСОБА_1 достовірно знав про те, що власником спірного житлового будинку була ОСОБА_4 , яка за життя не відмовлялася від свого права власності на належне їй майно, кошти за розпискою ОСОБА_6 передавала ОСОБА_2 , відсутні будь-які дані про спадкові права ОСОБА_6 на спірний будинок, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено всіх умов, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Давність володіння могла вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні спірним житловим будинком не знав і не повинен був знати про відсутність в нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі судом не встановлено. Позивачем не наведено суду достатніх та переконливих підстав добросовісного і законного користування ним спірним будинком, взагалі відсутні дані на яких правових підставах він вселився до даного будинку і ним користується. Посилання на розписку ОСОБА_6 не можуть бути прийняті до уваги, так як відсутні будь-які дані, що дана особа була власником будинку в порядку спадкування чи в інший спосіб набула право власності на будинок після смерті попереднього власника.

Факт сплати позивачем комунальних платежів та утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.

Також, сам по собі факт користування позивачем цим майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Такий висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі №461/5075/23, від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18, від 13 квітня 2022 року №740/3305/20.

Доводи апеляційної скарги, що рішення суду є необґрунтованим, суд дійшов хибних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог, не взяв до уваги всі доводи позивача та обставини справи слід відхилити, оскільки даним аргументам апеляційної скарги надана оцінка в мотивувальній частині даної постанови, вказані доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій, а зводяться до незгоди позивача з ухваленими у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Інших доказів в обґрунтування своїх вимог заявником суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Журбою Миколою Вікторовичем, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 квітня 2025 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 липня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова