КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року, постановлену за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кременчуцький відділ державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми,-

установив:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про виправлення помилки в виконавчому листі, та просив суд, виправити помилки у виконавчому документі 752/13907/13-ц від 26 травня 2014 року, допущені при його оформленні або видачі, зазначивши в ньому повний текст резолютивної частини рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року в справі за його позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні.

Заборонити ОСОБА_2 чинити йому перешкоди у спілкуванні з дітьми - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та у їх вихованні.

Встановити обов`язок ОСОБА_2 забезпечити періодичні побачення йому із дітьми кожну першу та третю суботу кожного місяця з 12:00 год. до 18:00 год.

Негайно погодити з ним дати та надати найближчим часом для спільного відпочинку дітей з можливістю виїзду на відпочинок та до оздоровчо-санаторних закладів тривалістю не менше двох тижнів, протягом зимових та осінніх канікул - по 4 (чотири) дні, а також у будь-який інший час для відвідування дитячих, навчальних, спортивних, юнацьких та розважальних закладів (цирк, зоопарк, дельфінарій, театр, кінотеатр).

Негайно погоджувати з ним час і забезпечувати систематичні побачення його з малолітніми дітьми кожного року 25 січня, 19 квітня, 30 листопада терміном не менше п`яти годин.

Негайно погоджувати з ним час і забезпечувати побачення його з малолітніми дітьми у святкові дні терміном не менше п`яти годин.

Зобов`язати державного виконавця Кременчуцького ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вживати передбачені законодавством заходи щодо примусового виконання даного рішення суду, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та начальника відділу здійснювати належний контроль за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень.

Одночасно з поданням вказаної вище заяви, ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову в вигляді забезпечення виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року у справі №752/13907/13-ц за його позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Кременчуцький ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року у задоволенні зазначеної вище заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що положення ст.ст. 149-153 ЦПК України, які регламентують забезпечення позову, не можуть застосовуватися при розгляді питань, пов`язаних із виконанням судових рішень.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 01 березня 2021 року у справі №752/26606/18, повноваження судів першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, зокрема повноваження, щодо вжиття заходів забезпечення позову.

У даній справі Верховний Суд зазначив, що у ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому ст.ст. 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначає, що незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали полягає у неправильному встановленню та дослідженню судом першої інстанції обставин та доказів, які мають значення для справи.

Вказує, що посилання суду першої інстанції, в оскаржуваній ухвалі, на позицію Верховного Суду, встановлену в постанові від 01 березня 2021 року у справі №752/26606/18 є помилковим, оскільки спірні правовідносини у вказаних справах не є подібними, тотожними, аналогічними, релевантними.

Судом першої інстанції не проаналізовано належним чином предмети та підстави позовів.

У справі №752/26606/18 розглядалось забезпечення скарги шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа №752/3149/15-ц, виданого 07 листопада 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва, у якій суд зазначив, що у ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала повноваження у порядку, передбаченому ст.ст. 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця, а у даній справі по розгляду судом його заяви, як стягувача на користь якого ухвалено рішення, з метою забезпечення виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року, вжити заходи, передбачені ст. 150 ЦПК України, наявна правова норма у ч. 6 ст. 431 ЦПК України, якою передбачено, що за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених ст. 150 цього Кодексу.

Тим більше, вказує, що вказане рішення суду не виконується вже одинадцять років боржницею з різних причин.

ОСОБА_2 не погоджує його відпочинок та побачення з малолітніми дітьми у визначенні судом дні під час канікул, і святкові дні, маніпулює вказаним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва, щодо визначення способів його участі у спілкуванні та вихованні дітей.

Наголошує, що ОСОБА_2 і далі буде маніпулювати та не буде виконувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року.

Таким чином, у даній справі за його позовом, та у справі №752/26606/18 вказані різні випадки і обставини, правовідносини не є подібними, судом першої інстанції не з`ясовані обставини, що мають значення для справи і висновки з даного приводу не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що відповідальність за виконання судового рішення покладено на державу, а контроль за цим процесом - на суд, що виніс відповідне рішення.

Вказує, що з метою захисту сімейних прав, його прав та прав його малолітньої дочки ОСОБА_4 , і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , і виконання ОСОБА_2 в повному обсязі дій, що необхідно виконати згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року у справі №752/13907/13-ц та зобов`язання державного виконавця Кременчуцького ВДВС вжити передбачені законодавством заходи, щодо примусового виконання даного рішення суду, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії, та начальника Кременчуцького ВДВС здійснити належний контроль за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішення, він і звернувся до суду із заявою, щоб вжити заходи передбачені ст. 150 ЦПК України, з метою забезпечення виконання рішення суду, відповідно до ч. 6 ст. 431 ЦПК України, але суд першої інстанції не задовольнивши його заяву про забезпечення виконання рішення суду в даній справі, позбавив його та його дітей прав на справедливий суд, ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, утвердження і забезпечення наших прав на судовий захист сімейних прав, не забезпечила виконання судового рішення у визначеному законом порядку, виконання відповідних дій.

Просив суд, скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка брала участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст.ст. 149-153 ЦПК України, які регламентують забезпечення позову, не можуть застосовуватися при розгляді питань, пов`язаних із виконанням судових рішень.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 01 березня 2021 року у справі №752/26606/18, повноваження судів першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, зокрема повноваження, щодо вжиття заходів забезпечення позову.

У даній справі Верховний Суд зазначив, що ЦПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження у порядку, передбаченому ст.ст. 149, 150 ЦПК України, вживати заходи забезпечення скарги на дії державного виконавця.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 431 ЦПК України, за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених статтею 150 цього Кодексу.

Зокрема, п. 2, 3 ст. 150 ЦПК України, передбачені такі види забезпечення позову: забороною вчиняти певні дії і встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Отже, помилковим є висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 149, 150 ЦПК України.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України.

Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення повинно бути виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене ст. 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00; п. 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява №6318/03; п. 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява №30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява №40450/04).

На підставі аналізу ст. ст. 3, 8, ч. ч. 1, 2 ст. 55, ст. 129, ч. ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку, щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У цьому контексті, у рішенні ЄСПЛ у справі «Бурмич та інші проти України» (заява №46852/13), яке є продовженням пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04), ЄСПЛ зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади.

У справі «Бурмич та інші проти України» заявники скаржилися на невиконання або тривале невиконання рішень національних судів, ухвалених на їхню користь, і з цих підстав стверджували про порушення Україною їхніх прав, гарантованих статтями 6, 13 Конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

ЄСПЛ відзначив, що порушені заявниками питання вже вирішувалися у згаданому пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», проте Україна не забезпечила ефективного виконання цього рішення, що зумовило лише зростання кількості аналогічних заяв.

Крім того, Верховний Суд зауважив, що суди не менше ніж стягувачі потребують того, щоб судові рішення були належно виконані, а права особи, яка звернулася до суду, були захищені ефективно; у разі, коли громадяни спостерігають те, що держава дозволяє собі не виконувати судові рішення, це сприймається як норма поведінки, що у подальшому призводить до зволікання громадянами, які виступають боржниками у цивільних справах, у виконанні судових рішень у таких справах.

Відповідно до ч. 6 ст. 431 ЦПК України, за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених ст. 150 цього Кодексу.

В ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено види забезпечення позову, зокрема п. 2, 3 вказаної статті, передбачені такі види забезпечення позову: забороною вчиняти певні дії і встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Установлено, що в обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 вказує, що звернувся до суду, що ухвалив рішення, із заявою вжити заходи передбачені ст. 150 ЦПК України, з метою забезпечення виконання рішення суду, відповідно до ч. 6 ст. 431 ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 в повному обсязі не виконує рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року у справі №752/13907/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кременчуцький ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.

Крім того, наголошував на необхідності зобов`язати державного виконавця Кременчуцького ВДВС вжити передбачені законодавством заходи, щодо примусового виконання даного рішення суду, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії, та начальника Кременчуцького ВДВС здійснити належний контроль за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішення.

Разом з тим, згідно ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Забезпечення позову не є способом захисту, а є процесуальним заходом, що вживається для забезпечення виконання судового рішення.

Забезпечення позову є допоміжним засобом захисту прав та інтересів сторін у судовому процесі.

ОСОБА_1 в разі неможливості виконати рішення Голосіївського районного суду м. Києва вправі був звернутися до суду із заявою про встановлення способу або порядку виконання судового рішення

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, проте зазначив невірні мотиви, які стали підставою для такої відмови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судовогорішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року змінити в частині мотивів для відмови у задоволенні заяви.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 09 липня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба