Справа № 629/3587/16-ц
(2/199/68/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

23.05.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Циганок К.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Тетяни Василівни про визнання недійсним виправлення та стягнення боргу за договором позики та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Тетяна Василівна, про встановлення фактів, стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2016 року до Лозівського міськрайонного суду Харківської області звернулась позивача ОСОБА_1 із вищевказаним первісним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням на подальше уточнення позовних вимог, послалась на те, що 25 листопада 2015 року між нею, як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_4 , як позичальником, було укладено договір позики, посвідчений відповідачем приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. На виконання умов договору позивач передала ОСОБА_4 у позику грошові кошти в розмірі 1094000 гривень, що становить еквівалент 42000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01 вересня 2016 року, чого не здійснив. У вересні 2016 року відповдіачем приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. одноособово, без погодження зі сторонами правочину, в порушення чинного законодавства (пп.7.1, 7.2 п.7 глави 1 частини ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту України №296/5 від 22 лютого 2012 року) були внесені виправлення у договір позики, що призвели до викривлення його змісту перерозподілу прав та обов`язків сторін правочину. За таких обставин позивач просила стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у виді тіла позики в розмірі 1094000 гривень, а також штраф в розмірі ста відсотків суми позики, тобто в сумі 1094000 гривень на підставі п.2 договору позики. Крім того, позивач просила суд визнати недійсним виправлення, вчинені приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. у договорі позики від 25 листопада 2015 року.

В свою чергу, 31 жовтня 2016 року відповідачем ОСОБА_4 було подано до суду вищевказаний зустрічний позов, в обґрунтування якого зустрічний позивач, з огляду на подальше уточнення позовних вимог, послався на те, що 25 листопада 2015 року між зустрічним позивачем, як позикодавцем, та зустрічним відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за реєстровим №1838, згідно умов якого зустрічний позивач надав зустрічному відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 1094000 гривень, що є еквівалентом 42000 гривень, а остання зобов`язалась повернути позику до 01 вересня 2016 року, чого не здійснила дотепер. Під час оформлення вказаного договору позики нотаріусом було допущено технічну помилку у договорі статус зустрічного позивача зазначено як позичальник, а зустрічного відповідача як позикодавець, що не було помічено зустрічним позивачем при ознайомленні зі змістом договору перед його підписанням. Зазначену помилку було виявлено зустрічним позивачем при звернення до нотаріуса у вересні 2016 року для отримання виконавчого напису на примусове стягнення боргу за таким договором. Про те, що зазначення на початку договору статусів сторін договору переплутано свідчить правильне написання таких статусів далі за текстом договором, зміст інших частин договору при їх співставленні, зокрема зміст заяв другого з подружжя кожної сторони правочину, зміст реєстру нотаріальних дій, перевіркою нотаріусом наявності/відсутності податкової застави лише щодо зустрічного позивача щодо переданих ним коштів. 12 вересня 2016 року з метою виправлення допущеної помилки зустрічний позивач 12 вересня 2016 року звернувся до приватного нотаріуса Руденко Т.В. із відповідною заявою. Приватний нотаріус, після того як пересвідчилась у дійсності помилки, повідомила про неї зустрічного відповідача, яка визнала наявність помилки, повідомила про неї і зустрічного позивача, пообіцяла приїхати зі своїм юристом до нотаріальної контори для виправлення помилки, однак цього не зробила. Приватним нотаріусом в той же день було направлено зустрічному відповідачу письмове повідомлення про помилку та необхідність явки до нотаріальної контори для її виправлення, однак зустрічний відповідач на таке повідомлення не відреагувала. 17 вересня 2016 року приватний нотаріус внесла виправлення до оригіналу договору позики, що знаходяться у нотаріуса та зустрічного позивача. За таких обставин зустрічний позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд встановити факти допущення приватним нотаріусом помилки під час складання та оформлення договору позики, а також, що за таким договором зустрічний позивач є позикодавцем, а зустрічний відповідач позичальником. Також зустрічний позивач просив суд стягнути на його користь із зустрічного відповідача заборгованість за договором позики в розмірі боргу за тілом позики 1094000 гривень, штраф в розмірі 1094000 гривень. Крім того, посилаючись на завдання йому душевних страждань, що полягали у неповерненні зустрічним відповідачем суми позики, яка є великою, уникненні позичальником від виконання своїх договірних зобов`язань, створенні нею перепон у поверненні боргу, намаганні зустрічного позивача стягнути з зустрічного позивача свій же борг через суд, необхідність зустрічного позивача витрачати час, звертатись за правовою допомогою та до суду задля захисту свої прав, втрату ним душевного спокою, зустрічний позивач просив суд стягнути із зустрічного відповідача в якості відшкодування моральної шкоди 20000 гривень.

Ухвалами Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року повернуто заяву первісного позивача про забезпечення позову, відкрито провадження у цивільній справі за первісним позовом.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні заяви первісного позивача про забезпечення позову.

Ухвалами Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання первісного відповідача про об`єднання в одне провадження однорідних позовних вимог, прийнято до розгляду зустрічний позов, який об`єднано в одне провадження із первісним.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 січня 2017 року зупинено провадження у цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням в іншій цивільній справі.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 липня 2017 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 липня 2017 року зупинено провадження у цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням в іншій цивільній справі.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року відновлено провадження у справі.

Ухвалами Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 12, 28 лютого 2018 року задоволено клопотання сторін про витребування доказів.

Ухвалами Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 серпня 2018 року відмолено у задоволенні клопотання представника первісного позивача про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача за первісним позовом про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 листопада 2018 року цивільну справу прийнято до провадження новим складом суду.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року зупинено провадження до набрання законної сили судовим рішення у кримінальному провадженні.

Постановою Харківського апеляційного суду ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 квітня 2019 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01 липня 2019 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 червня 2021 року цивільну справу прийнято до провадження новим складом суду.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 січня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Розпорядженням Верховного суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Запорізької, Харківської областей)» №16/0/9-22 від 06.04.2022 та відповідно до ч.7 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ Лозівського районного суду Харківської області на Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська. 05 липня 2022 року здійснено автоматизований розподіл цієї цивільної справи, яку у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України розподілено та передано для розгляду судді Авраменко А.М.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року цивільну справу прийнято до провадження, розгляд вирішено здійснювати спочатку в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого, 02 червня 2023 року задоволено клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника первісного позивача, первісного відповідача про зупинення провадження у справі.

Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 серпня 2023 року, 01 січня, 11 червня, 04 грудня 2024 року задоволено клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференції.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та із занесенням до протоколу судового засіданні, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні первісний позивач/відповідач за зустрічним позовом, її представник первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з викладених у первісному позові підстав та обставин, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Первісний позивач/зустрічний відповідач подала суду відзив на зустрічний позов, в якому просила суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог з тих підстав, що викладені в первісній позовній заяві з урахуванням її подальшого уточнення.

Первісний відповідач/зустрічний позивач ОСОБА_4 в останнє судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, в ході розгляду справи проти задоволення первісних позовних вимог заперечував, свої зустрічні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з викладених у зустрічному позові підстав та обставин. Представник первісного відповідача/зустрічного позивача Чмихала С.В. в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, зустрічні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з викладених у зустрічному позові підстав та обставин. Від представника первісного відповідача/зустрічного позивача ОСОБА_4 до суду надійшов відзив на первісний позов, в якому представник просив відмовити у задоволенні первісного позову з тих же підстав, що вже вказані у зустрічному позові з урахуванням його уточнення. Також представник заперечив твердження первісного позивача про неможливість врахування як доказів письмових заяв подружжя сторін на надання дозволу на укладення договору позики, оскільки форма таких заяв та їх зміст відповідають вимогам законодавства. Заперечив представник правдивість тверджень первісного позивача про прочитання сторонами договору позики в голос, а також не погодився із посиланнями про те, що внесені приватним нотаріусом Руденко Т.В. зміни до спірного договору не відповідають волевиявленню його сторін, оскільки до договору вносились не зміни, а виправлення. Послався представник і на правомірність та законність дій приватного нотаріуса з виправлення помилки у договорі.

Первісний позивач/зустрічний відповідач подала до суду відповідь на відзив, в якому просила суд відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог з тих підстав, що приватним нотаріусом внесено саме зміни до договору позики в порушення вимог закону, що призвело до викривлення його змісту перерозподілу прав та обов`язків між сторонами договору. Заперечила первісний позивач належність та достовірність таких доказів як заяви подружжя сторін щодо надання згоди сторонам на укладення договору позики. Послалась первісний позивач на те, що договір позики був прочитаний вголос, зауважень до його змісту у сторін не було.

Відповідач за первісним позовом/третя особа за зустрічним позовом приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., її представник в останнє судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, в ході розгляду справи проти задоволення первісних позовних вимог заперечували, зустрічні позовні вимоги підтримали. Від ОСОБА_5 до суду надійшли пояснення третьої особи, в яких остання просила відмовити у задоволенні первісних позовних вимог з тих підстав, що при посвідченні нею договору позики від 25 листопада 2015 року дійсно була допущена помилка ОСОБА_1 вказана позикодавцем, ОСОБА_4 позичальником, в той час як мало бути навпаки, що підтверджується подальшим текстом договору, змістом письмових згод подружжя сторін договору, реєстром нотаріальних дій. 17 вересня 2016 року нотаріусом здійснено виправлення помилки на екземплярах нотаріуса та ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 не з`явилась для виправлення помилки. Крім того приватний нотаріус послалась на судове рішення у справі №629/1299/17 яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики в частині внесення до нього нотаріусом змін.

Представником первісного відповідача/третьої особи за зустрічним позовом приватного нотаріуса Руденко Т.В. подано суду відзив на первісний позов, в якому представник просила відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі з тих підстав, що приватним нотаріусом виправлено помилку, а не внесено зміни до договору позики, оскільки при вчиненні дій з посвідчення договору нотаріусом було вчинено низку дій, зокрема отримано згоди подружжя сторін договору, зміст яких свідчить, що позикодавцем є саме ОСОБА_4 , а не ОСОБА_1 , а остання, відповідно є позичальником. Приватним нотаріусом перевірялась відсутність арештів та податкової застави саме на позикові кошти, оскільки такі обтяження щодо ОСОБА_4 були відсутні, на відміну від ОСОБА_1 , то саме перший є позикодавцем. Після звернення до приватного нотаріуса Чмихала С.В. із заявою про виправлення помилки приватний нотаріус Руденко Т.В. звернулась з цього питання до ОСОБА_1 , яка спочатку визнала наявність помилки та погодилась її виправити, зателефонувала ОСОБА_4 з приводу погодження дати виправлення помилки, однак сама у визначений час не з`явилась до нотаріуса навіть і після її поштового виклику. За таких обставин приватним нотаріусом було внесено виправлення у примірнику договору позики ОСОБА_4 з метою недопущення значних збитків останнього. Наголосила представник на тому, що помилка у преамбулі договору в найменувати сторони правочину не є зміною його умов, допущена тільки в преамбулі договору. Заперечила представник і належність нотаріуса як відповідача по даній справі, оскільки ОСОБА_5 не є стороною спору між сторонами договору щодо повернення позики.

Первісним позивачем/зустрічним відповдіачем подано суду відповідь на відзив первісного відповідача/третьої особи за зустрічним позовом приватного нотаріуса Руденко Т.В., в якому ОСОБА_1 просила суд задовольнити первісний позов в повному обсязі. Відзив мотивовано посиланням на внесенням нотаріусом саме змін у договір позики шляхом зміни статусу сторін за договором, а не виправлення помилки/описки, а також запереченням преюдиційного значення судового рішення у справі №629/1299/14-ц.

Крім того, первісним позивачем/зустрічним відповдіачем подано суду додаткові пояснення, в яких ОСОБА_1 знову просила відмовити у задоволенні зустрічного позову з тих підстав, що вже викладені у її заявах по суті спору, а також обґрунтовано твердженнями, що помилка допущена не у преамбулі договору, де вказано статуси сторін, а решті змісту договору позики, де вказано посилання на згоди подружжя сторін договору на його укладення.

За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши учасників справи, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставин та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за реєстровим №1838 було посвідчено укладений 25 листопада 2015 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_4 договір позики, в преамбулі якого ОСОБА_1 значиться як позикодавець, а ОСОБА_4 як позичальник. Пунктом 1 цього договору передбачено, що позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 1094000 гривень, що еквівалентно 42000 доларів США, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів, еквіваленту 1094000 гривень, готівкою в строк до 01 вересня 2016 року.

Пунктом 2 договору позики передбачено, що платежі повинні бути вчинені в м. Лозова Харківської області, а також дострокове повернення позики. Сторони також домовились, що у разі, як позичальником своєчасно не буде повернуто у визначені строки суму, зазначену в п.1, він зобов`язаний виплатити позикодавцеві штраф в розмірі 100% від суми позики. Сторони стверджують, що позичена сума отримана позичальником повністю на момент посвідчення цього договору. Підписання цього договору сторонами буде свідчити про одержання позичальником суми позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Цей договір є безпроцентним. Дружина позикодавця надала свою згоду на укладення цього договору, що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за реєстровим №1836. Чоловік позичальника надав свою згоду на укладення цього договору, що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за реєстровим №1837.

Наведені двома абзацами вище фактичні обставини підтверджуються копією відповідного договору позики, зі змісту тексту якого вже вбачається неузгодженість між преамбулою, а саме назвами статусів сторін договору, та п.2 цього договору, в якому наводиться підтвердження отримання згоди другого з подружжя кожної із сторін на укладення такого договору ( ОСОБА_1 не може мати дружину, а ОСОБА_4 чоловіка з огляду на те, що нормами СК України, як і КпШС України, державна реєстрація одностатевих шлюбів не передбачена). Відтак, у вказаному договорі позики безсумнівно допущена помилка/описка в його тексті.

Зі змісту копії паспорту ОСОБА_1 , копії її свідоцтва про шлюб, також копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 судом встановлено, що на момент укладення договору позики ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Укладенню та нотаріальному посвідченню договору позики від 25 листопада 2015 року передувало звернення сторін договору до приватного нотаріуса Руденко Т.В., а також внесення нею за наслідками такого звернення відповідних записів до реєстру для реєстрації нотаріальних дій у відповідності до ст.52 Закону України «Про нотаріат».

Як встановлено судом зі змісту копії сторінок реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. такий реєстр містить три послідовні записи за №1836, №1837, №1838 від 25 листопада 2015 року (дата вчинення нотаріальної дії). Перший запис містить повні анкетні дані дружини ОСОБА_4 ОСОБА_7 , як особи для якої вчинено нотаріальну дію, а також зміст самої нотаріальної дії засвідчено справжність підпису на заяві до нотаріальної контори про дозвіл своєму чоловікові ОСОБА_4 підписати договір позики із ОСОБА_1 , яка є позичальником. Другий із вказаних записів містить повні анкетні дані чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_6 , як особи для якої вчинено нотаріальну дію, а також зміст самої нотаріальної дії засвідчено справжність підпису на заяві до нотаріальної контори про дозвіл своїй дружині ОСОБА_1 підписати договір позики з ОСОБА_4 , який є позикодавцем. Містять підписи вказаних осіб, які звернулись до нотаріальної контори, на підтвердження вчинення нотаріальної дії. Достовірність даних обставин також додатково підтверджується копіями самих заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про надання першою згоди своєму чоловікові ОСОБА_4 саме на передання грошових коштів в сумі 1094000 гривень у позику ОСОБА_1 , а також про обізнаність та надання згоди ОСОБА_6 на отримання його дружиною ОСОБА_1 у позику від ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 1094000 гривень.

В свою чергу, третій запис за №1838 від 25 листопада 2015 року у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій містить повні анкетні дані обох сторін договору позики від 25 листопада 2015 року, а у графі зміст нотаріальної дії зазначено договір позики, де позикодавець ОСОБА_4 передає позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1094000 гривень.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 25 листопада 2015 року приватним нотаріусом Руденко Т.В. здійснено запит щодо ОСОБА_4 з приводу наявності/відсутності обтяжень його рухомого майна, і за наслідками такого запиту обтяжень не виявлено.

13 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. із заявою про виправлення описки у преамбулі договору позики від 25 листопада 2015 року за реєстровим №1838, яка полягає у помилковому зазначенні статусу ОСОБА_4 як позичальника замість позикодавця, а статусу ОСОБА_1 як позикодавця замість позичальника. Копія заяви наявна в матеріалах справи.

13 вересня 2016 року приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. складено повідомлення на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_1 із проханням з`явитись до вказаного нотаріуса у триденний термін для виправлення наведеної вище помилки/описки у договорі позики від 25 листопада 2015 року, описаної ОСОБА_4 в його заяві. Такі повідомлення ОСОБА_4 отримав на руки 13 вересня 2016 року, а ОСОБА_1 поштовим зв`язком 15 вересня 2016 року. Викладене підтверджується копіями повідомлень та поштової документації.

Як встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України ОСОБА_1 не з`явилась до приватного нотаріуса для виправлення вищевказаної помилки/описки у договорі позики.

За таких обставин 17 вересня 2016 року приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. було внесено виправлення в текст примірників договору позики від 25 листопада 2015 року, окрім того, що був виданий ОСОБА_1 , шляхом закреслень і нових написів в перших двох абзацах зазначеного договору позики, а саме в першому абзаці закреслено «позикодавець» і написано поруч позичальник, а в другому абзаці закреслено «позичальник» і написано поруч позикодавець. Крім того здійснено від руки і застережні написи щодо вказаних виправлень. До примірника договору ОСОБА_1 виправлення внесені не були через неявку останньої до нотаріуса. Дані обставини підтверджуються копією договору позики із внесеними виправленнями помилок/описок, а також визнані сторонами.

В подальшому ОСОБА_4 після спливу строку, на який надавалась позика, звернувся до приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Курявської О.О. із заявою про спонукання ОСОБА_1 до повернення заборгованості за договором позики, отримав виконавчий напис нотаріуса від 30 вересня 2016 року, який в подальшому в рамках цивільної справи №629/3881/16-ц було визнано таким, що не підлягає виконанню. Викладене підтверджується копією нотаріально посвідченої заяви, виконавчого напису нотаріуса, даними Єдиного державного реєстру судових рішень, відомості з якого суд використовує у відповідності до ст.81 ч.7 ЦПК України, ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень».

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_4 19 жовтня 2016 року звернувся до територіального органу поліції з приводу обставин спірних правовідносин сторін із заявою про вчинення ОСОБА_1 щодо нього кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, яке полягає, за твердженнями ОСОБА_4 , у заволодінні ОСОБА_1 шахрайськими діями грошовими коштами ОСОБА_4 на суму 1094000 гривень. За наслідками такого звернення розпочато кримінальне провадження за №0002814, судовий розгляд якого в рамках справи №629/1803/18 триває дотепер. Дані обставини підтверджуються копією заяви про вчинення кримінального правопорушення, копією талону-повідомлення, копією ухвали Харківського районного суду Харківської області від 08 січня 2025 року, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відомості з якого суд використовує у відповідності до ст.81 ч.7 ЦПК України, ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень».

Як встановлено судом в ході розгляду справи у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України і не спростовується матеріалами цивільної справи, отримані за договором позики від 25 листопада 2015 року кошти дотепер позичальником не повернуто позикодавцю.

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі №629/1299/17-ц, яка з огляду на суб`єктний склад учасників справи та норму ст.82 ч.4 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи, судом касаційної інстанції встановлено, що під час виготовлення тексту договору позики від 25 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за реєстровим №1838, в його преамбулі приватним нотаріусом була допущена технічна помилка, зокрема позичальника ОСОБА_8 зазначено позикодавцем, а позикодавця ОСОБА_4 позичальником. Далі по тексту договору позики правове визначення сторін договору ОСОБА_8 та ОСОБА_4 зазначено правильно, що відповідає їх дійсним намірам та волевиявленню. Вчинення приватним нотаріусом нотаріальної дії, що направлена на виправлення технічної помилки, не є внесенням змін до договору позики, і відповідно підставою для визнання його в цій частині недійсним. Посилання у касаційній скарзі на листи Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 28 березня 2017 року про те, що внесення приватним нотаріусом Руденко Т.В. виправлень в договори позики суперечать вимогам пункту 6.12, пункту 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року є непереконливими, оскільки не внесення виправлень у екземпляр, що був виданий ОСОБА_1 викликано тим, що вона не з`явилася на виклик нотаріуса і не надала йому свій екземпляр договору позики.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначеного вище договору, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про нотаріат», СК України, Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказ Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року №3253/5 (далі Правила), Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказ Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 (далі Порядок).

Так, за змістом ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України).

Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

За змістом ст.ст.202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Частиною 4 ст.209 ЦК України передбачено, що за бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Частиною 3 ст.65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частинами 1, 3 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною 1 ст.545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Нормою ч.1 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно ст.637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

В свою чергу, нормами ч.ч.3, 4 ст.213 ЦК України встановлено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст.34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють в тому числі такі нотаріальні дії: посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо); засвідчують справжність підпису на документах.

Статтею 52 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Підпунктом 2.2 пункту 2 глави 2 розділу II Порядку (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що договори про відчуження або заставу нерухомого та рухомого майна посвідчуються нотаріусом після перевірки відсутності податкової застави.

Пунктом 6.13 розділу VI Правил (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) у разі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою такої особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів. Виправлення помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи на підставі таких доказів фактичні обставини спірних правовідносин сторін в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, досліджуючи надані позивачем письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Наведений правовий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Великої Палат Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц, а із правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 15 липня 2020 року по справі №185/1265/17, від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18, від 17 лютого 2021 року по справі №750/13632/18, від 12 березня 2025 року по справі №759/1001/24.

При застосуванні умов договору при вирішенні спору суд здійснює тлумачення змісту договору, навіть за відсутності позовної вимоги про тлумачення змісту договору (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2022 року по справі №146/1094/21).

Відповідно до ч.1 ст.637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст.213 ЦК України. У ч.ч.3, 4 ст.213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст.213 ЦК України (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі №753/11000/14-ц, від 05 грудня 2022 року по справі №753/8945/19).

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшов підтвердження факт укладення між ОСОБА_1 до ОСОБА_4 договору позики від 25 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. за реєстровим №1838, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в сумі 1094000 гривень, що еквівалентно 42000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів, еквіваленту 1094000 гривень, готівкою в строк до 01 вересня 2016 року. Умовами договору передбачено також стягнення неустойки у виді штрафу в розмірі 100% від суми позики у випадку неповернення позичальником суми позики позикодавцю у зазначений строк. В той же час, зміст означеного договору позики при порівнянні його преамбули, в якій наводяться анкетні дані сторін договору та їх статуси (позикодавець/позичальник), та п.2 договору, в якому наводиться підтвердження отримання згоди другого з подружжя кожної із сторін на укладення такого договору, безсумнівно свідчать про наявність неузгодженості між такими частинами договору, що, в свою чергу, вказує на допущення нотаріусом технічної помилки/описки при складенні тексту такого договору, яка полягає у невірному зазначенні (навпаки) процесуальних статусів сторін договору прямо (у преамбулі) або опосередковано (у п.2 через зазначення статусів (дружина/чоловік) других з подружжя сторін договору). За таких обставин кожна із сторін договору вважає себе позикодавцем, а іншу позичальником та звернулась до суду із первісним, а потім і зустрічним позовом зі вимогами про стягнення позикової заборгованості з іншої сторони на свою користь. Для вирішення таких позовних вимог необхідним є встановлення в якій саме частині договору позики допущено технічну помилку/описку та в чому вона полягає. Для цього, в свою чергу, необхідним є тлумачення судом змісту договору позики для вирішення питання, хто і сторін є позикодавцем, а хто позичальником.

При здійсненні тлумачення умов договору позики перший та другий рівні тлумачення (згідно наведеної вище правової позиції Верховного Суду) дозволяють суду встановити лише наявність неузгодженості між змістом тексту договору позики між змістом його преамбули та п.2, а також зміст такої неузгодженості, що наведено вище. Відтак, необхідним є застосування третього рівня тлумачення з огляду на наявну в матеріалах цивільної справи доказову базу та встановлені на її підставі фактичні обставини спірних правовідносин сторін, що наведені судом вище за текстом рішення. Так, як встановлено в ході розгляду справи укладенню договору позики та його посвідченню приватним нотаріусом передували обов`язкові для цього звернення сторін до приватного нотаріуса та отримання згоди другого з подружжя кожної зі сторін договору на його укладення. Такі дії знайшли своє детальне та належне відображення і повне фіксування у відповідності до закону в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. Такий реєстр містить три послідовні записи за №1836, №1837, №1838, датовані датою укладення договору позики, зміст яких повністю узгоджується та підтверджує зміст саме абзаців 2 та 3 пункту 2 договору позики, а не преамбули договору, а саме підтверджує, що чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_6 надав згоду саме на отримання його дружиною ОСОБА_1 у позику грошових коштів в розмірі 1094000 гривень від ОСОБА_4 , а дружина ОСОБА_4 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_4 на передачу у позику ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 1094000 гривень, які є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 . Більш того, всі три записи, третій яких є записом про укладення та посвідчення договору позики від 25 листопада 2015 року, містять прямі вказівки, що ОСОБА_1 є позичальником, а ОСОБА_4 є позикодавцем. Окрім того, достовірність та зміст перших двох записів, якими підтверджується посвідчення приватним нотаріусом письмових згод другого з подружжя кожної зі сторін договору на його укладення, повністю підтверджується і копіями самих письмових згод у вигляді заяв, текст яких також дозволяє суду зробити лише один єдиний та безсумнівній висновок, що саме ОСОБА_1 є позичальником, а ОСОБА_4 є позикодавцем за договором позики від 25 листопада 2015 року.

Відтак, саме у преамбулі договору позики від 25 листопада 2015 року було допущено приватним нотаріусом технічну помилку/описку, яка полягає в тому, що статус ОСОБА_1 помилково вказано як «позикодавець» замість «позичальник», а статус ОСОБА_4 «позичальник» замість «позикодавця». Достовірність таких висновків суду узгоджується і зі змістом встановлених Верховним Судом у постанові від 21 березня 2018 року по справі №629/1299/17-ц фактичних обставин правовідносин тих же сторін та висновків, які є обов`язковими для врахування при розгляді даної цивільної справи.

Про достовірність таких висновків суду додатково опосередковано в контексті складових третього рівня тлумачення правочину згідно свідчить і позасудова поведінка сторін після виявлення технічної помилки/описки у договорі, а саме намагання та вчинення активних дій в першу чергу саме ОСОБА_4 з метою виправлення такої помилки/описки, ухилення від цього ОСОБА_1 , ініціювання ОСОБА_4 кримінального провадження з приводу виниклої ситуації.

За таких обставин первісні позовні вимоги, на відміну від зустрічних, суд вважає безпідставними, необґрунтованими та недоведеними, а отже такими, що задоволенню не підлягають.

Зустрічні позовні вимоги в частині вимог про стягнення позикової заборгованості та штрафу з наведених вище підстав суд вважає правомірними, обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню, однак частковому шляхом стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 боргу за договором позики в розмірі 1094000 гривень, а також штрафу в такому ж розмірі на підставі п.2 договору позики, оскільки строк повернення позики настав ще у 2016 році, однак тіло позики дотепер не повернуто.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вимог про стягнення штрафу, суд не застосовує до спірних правовідносин сторін положення п.18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, оскільки строк повернення позики за договором позики від 25 листопада 2015 року, порушення позичальником своїх договірних зобов`язань за цим договором, що є підставою для нарахування і стягнення штрафу, звернення зустрічного позивача до суду із позовом про стягнення суми позики та штрафу мали місце ще у 2016 році, тобто задовго до введення в Україні воєнного стану. В той же час, передбачені вказаним пунктом кодифікованого цивільного законодавчого акту звільнення позичальника від обов`язку сплати штрафу за прострочення повернення позики, а також обов`язок зі списання такого штрафу позикодавцем передбачені лише у тому випадку, коли нарахування штрафу (а отже і підстави для нарахування) виникли з 24 лютого 2022 року включно.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне.

Нормою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Тлумачення ст.23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи. Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Абзац другий частини третьої ст.23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року по справі №216/3521/16-ц, від 25 травня 2022 року по справі №487/6970/20, від 16 червня 2022 року по справі №569/20510/19, від 29 червня 2022 року по справі №477/874/19, від 01 березня 2023 року по справі №496/1691/19.

Спираючись на наведені вище правові висновки, в суду не викликає сумнівів заподіяння зустрічним відповідачем зустрічному позивачу моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях та переживаннях зустрічного позивача, зумовлених тривалим невиконанням позичальником свого договірного обов`язку із повернення позики, сума якої є значною, вчиненням з боку позичальника активних дій з метою уникнення виконання своїх зобов`язань, намагання стягнути свій борг з позикодавця, необхідністю докладання зустрічним позивачем додаткових зусиль з метою захисту та поновлення своїх прав шляхом звернення за правовою допомогою, до суду із зустрічним позовом. Разом з тим, суду не надані достатні докази, що об`єктивно свідчили б про заподіяння зустрічному позивачу такої моральної шкоди і настання таких суттєвих негативних наслідків саме для її психологічного стану, здоров`я тощо, які б дозволяли обґрунтувати заявлений в зустрічному позові грошовий розмір моральної шкоди. З урахуванням викладеного суд, керуючись вимогами розумності та справедливості при визначенні розміру відшкодування, вважає зустрічні позовні вимоги про стягнення моральної шкоди такими, що підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення із зустрічного відповідача на користь зустрічного позивача 5000 гривень.

Разом з тим, у задоволенні зустрічних позовних вимог про встановлення факту допущення приватним нотаріусом помилки під час складення та оформлення договору позики, а також факту, що саме ОСОБА_4 є позикодавцем, а ОСОБА_1 позичальником, суд вважає за необхідне відмовити в повному обсязі, керуючись наступним.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року по справі №761/42030/21).

За змістом ст.2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес («один спір один процес»). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (пункт 86), від 14 липня 2023 року по справі №233/4365/18).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 155).

У справах позовного провадження юридичні факти належать до предмета доказування і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відтак, спираючись на наведені вище правові висновки судів касаційної інстанції, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про встановлення наведених у прохальній частині зустрічної позовної заяви фактів за своїм змістом, враховуючи решту заявлених зустрічних позовних вимог, є неналежними та неефективними способами захисту прав зустрічного позивача, оскільки встановлення таких фактів саме по собі не поновлює, не захищає прав та інтересів зустрічного позивача. Натомість, доведення дійсності таких фактів входить до предмета доказування за зустрічним позовом, є необхідною передумовою для задоволення решти позовних вимог про стягнення суми позики, штрафу, моральної шкоди. Про дійсність та доведеність таких фактів суд зазначає в мотивувальній частині рішення суду за наслідками вирішення спору сторін та розгляду справи по суті, що і здійснено судом вище за текстом цього рішення суду.

Аналогічні мотиви та ті ж самі правові висновки Верховного Суду щодо неналежності та неефективності обраного способу захисту є додатковою підставою для відмови у задоволенні первісних позовних вимог в частині вимог про визнання недійсним виправлень приватного нотаріуса у договорі позики.

Крім того, суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження сторони первісного позивача про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки такі посилання і твердження не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, суперечать як встановленим судом в ході розгляду даної справи фактичним обставинам та висновкам, так і наведеним правовим висновкам Верховного Суду, що є обов`язковими для врахування при розгляді даної цивільної справи, зокрема висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 березня 2018 року по справі №629/1299/17-ц.

Складаючи повний текст даного рішення суду за наслідками розгляду по суті спору сторін, та наводячи у ньому мотивовану оцінку аргументів учасників справи, заявлених як підстави для задоволення та відмови у задоволенні позову, суд у відповідності до норм ст.10 ч.4 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, відповідно до якої Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово посилався на те, що згідно ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, ст.6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. (див. Ruiz Torija v. Spain, рішення від 9 грудня 1994 року, Серії А №303-А, с.12, §29; Hirvisaari v. Finland, рішення від 27 вересня 2001 року, заява №49684/99, §30; Van de Hurk v. the Netherlands (Ван де Гурк проти Нідерландів), §61; Garcia Ruiz v. Spain (Гарсіа Руїз проти Іспанії), §26; Jahnke and Lenoble v. France (Янке і Ленболь проти Франції) (dec.); Perez v. France (Перез проти Франції), §81; Салов проти України, рішення від 06 вересня 2005 року, заява №65518/01, п.89)

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи та види судових витрат, понесені сторонами, суд приходить до висновку про необхідність стягнення із зустрічного відповідача на користь зустрічного позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судового збору в розмірі 6843,19 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2979,61 гривень, а всього 9822,81 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 23, 202, 205, 207, 209, 213, 525, 545, 610-612, 625, 626, 629, 637, 639, 1046, 1047, 1049, 1050, 1167 ЦК України, ст.65 СК України, ст.ст.34, 52 Закону України «Про нотаріат», п.п.2.2 пункту 2 глави 2 розділу II Порядку, п.6.13 розділу VI Правил, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ), приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Тетяни Василівни (адреса місцезнаходження: 64602, Харківська область, м. Лозова, вул. Свято-Миколаївська, 4/1) про визнання недійсним виправлення та стягнення боргу за договором позики відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа приватний нотаріус Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Тетяна Василівна (адреса місцезнаходження: 64602, Харківська область, м. Лозова, вул. Свято-Миколаївська, 4/1), про встановлення фактів, стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 25 листопада 2015 року у вигляді боргу за тілом позики в розмірі 1094000 гривень, а також штрафу в розмірі 1094000 гривень, а всього 2188000 гривень.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) в якості відшкодування моральної шкоди 5000 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 6843,19 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2979,61 гривень, а всього 9822,81 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко