Справа №487/7632/24
Провадження №2/487/434/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

20.05.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання Брижатої А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва цивільну справу № 487/7632/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

02.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовом, в якому просив позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав щодо її доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги позову мотивував тим, з 15.07.2011 по 25.06.2013 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька проживає разом з ним (позивачем), відповідачка повністю припинила спілкування з дитиною, не цікавиться нею, не проявляє щодо неї батьківського піклування та ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню.

Ухвалою суду від 13.11.2024 провадження у справі було відкрито, та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 06.05.2025 підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання позивач не з`явився. Подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилась. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Відзиву на позов не подала.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилась, відзив на позов не подала та позивач проти такого вирішення справи не заперечував.

Дослідивши докази в сукупності, суд дійшов такого висновку.

За положеннями ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст.16 цього Кодексу).

За положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У судовому засіданні встановлено, що з 15.07.2011 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.06.2013.

Від шлюбу у сторін народилася дитина: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Так позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що донька проживає разом з ним (позивачем), відповідачка фактично не бере участі у вихованні та розвитку дитини, ніяким чином не піклується про неї, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться тим, як вона зростає, не цікавиться станом її здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини.

Відповідно до Довідки в.о. директора гімназії №12 від 08.08.2023 №01-15/63, мати ОСОБА_3 (учениці 7-В класу) - ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дитини, а саме: не відвідує батьківські збори; не спілкується з класним керівником. Навчанням та вихованням дитини повністю займається батько ОСОБА_1 .

Відповідно до Довідки в.о. директора ЗДО №23 від 08.08.2023 № 16, за весь час перебування ОСОБА_3 у закладі дошкільної освіти №23, вихованням та розвитком займався батько ОСОБА_1 , а саме: відвідував батьківські збори; приймав активну участь у музично-фізкультурних розвагах; дитину вчасно приводив та забирав з садочка; постійно слідкував за здоров`ям ОСОБА_4 ; часто звертався за порадами до практичного психолога закладу, щодо розвитку дитини та збереження її психічного здоров`я. Участь матері, ОСОБА_2 у вихованні дитини була епізодичною, несистематичною.

Відповідно до Довідки в.о. директора гімназії №12 від 13.06.2024 №01-15/52, мати ОСОБА_3 (учениці 8-В класу) - ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, а саме: не відвідує батьківські збори; не спілкується з класним керівником. Навчанням та вихованням дитини повністю займається батько ОСОБА_1 .

Відповідно до Характеристики в.о. директора гімназії №12 на ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання позитивно характеризується. Вихованням та питанням навчання учениці займається батько. Він приділяє належну увагу вихованню доньки, бере активну участь у житті класу, завжди на зв`язку з класним керівником, активний у питаннях навчання та розвитку доньки. Мати вихованням доньки не займається, ніколи не виходила на зв`язок із класним керівником, не цікавиться питанням навчання та виховання доньки.

Відповідно до наданої характеристики з місця проживання від 25.07.2024, ОСОБА_5 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 з 2021 . За цей час зарекомендував себе як відповідальна, працьовита та доброзичлива людина, яка займається вихованням та утриманням доньки самостійно без участі матері ОСОБА_2 , яка разом з ними ніколи не проживала, та у вказаному житлі не з`являлась.

З підстав неналежного виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно своєї доньки, ОСОБА_1 був вимушений звернутися до ГУНП в Миколаївській області з заявою про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності. Заява ОСОБА_1 була зареєстрована в Миколаївському районному управління поліції ГУНП в Миколаївській області ( ЖЕО №12083 від 29.07.2024) та розглянути в порядку ЗУ "Про звернення громадян".

Орган опіки та піклування виконкому ММР у своєму Висновку ( вх.№7327 від 13.03.2025) зазначили наступне: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають спільну доньку ОСОБА_4 . Після розлучення за усною домовленістю між батьками дитина залишилась проживати разом з матір`ю. Однак в подальшому мати почала приділяти менше уваги дитині, все частіше залишала доньку з батьком тривалий час для спільного проживання. На цей час всі питання щодо виховання та утримання ОСОБА_3 вирішуються батьком ОСОБА_1 . Мати ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в приміщенні дотримуються санітарно-гігієнічні норми. Для дитини наявна окрема кімната. Мати пояснила, що у зв`язку зі складними життєвими обставинами добровільно передала дитину на виховання батькові. Батько ОСОБА_1 , фактично проживає з дитиною по АДРЕСА_1 . Згідно акту обстеження умов проживання, ОСОБА_4 проживає у належних матеріально-побутових умовах, забезпечена речами першої необхідності, необхідною технікою для навчання, продуктами харчування. Згідно Довідок Миколаївської гімназії №12, навчанням та вихованням дитини повністю займається батько, який систематично відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті класу, завжди на зв`язку з класним керівником. Мати вихованням доньки не займається, не виходить на зв`язок з класним керівником, не цікавиться питанням навчання та виховання доньки. Згідно медичної декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, відповідальними особами за життя і здоров`я дитини є батько ОСОБА_1 та баба ОСОБА_6 . За результатами роботи з дитиною встановлено, що ОСОБА_4 як свою сім`ю сприймає себе, батько та бабусю. Має прив`язаність до батька, відчуває з його сторони любов, підтримку, піклування та захист. В ході розгляду питання про позбавлення батьківських прав на засіданні комісії, мати заперечувала проти позбавлення її батьківських прав.

Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, беручи до уваги відсутність достатніх та вагомих доказів свідомого ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, орган опіки та піклування виконкому ММР вважає недоцільним позбавленням батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 25.07.2011.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20.

Що стосується висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, то суд з ним не погоджується, бо він є недостатньо обґрунтованим. До такого висновку орган опіки та піклування дійшов тільки через недостатність доказів (таке формулювання вказано у висновку), що не позбавляло його можливості отримати і дослідити додаткові докази, щоб висновок був беззаперечним. Враховуючи обставини справи , на думку суду такий висновок суперечить інтересам дитини, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не погоджується з цим висновком.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Суд повинен також зважувати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дітей та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Судом встановлено, що протягом тривалого часу, відповідач ОСОБА_2 не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї доньки, не турбується про неї, не виявляє ніякого інтересу до фізичного і духовного розвитку дитини, її навчання, підготовки до самостійного життя, що є умисним ухиленням від виконання нею батьківських обов`язків.

Суд констатує, що навіть після початку розгляду справи у суді, та обізнаності про існування справи у судді про позбавлення батьківських прав, відповідачкою не було прийнято будь-яких мір по поновленню виконанню своїх обов`язків по відношенню до малолітньої доньки.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Що стосується висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, то суд з ним не погоджується, бо він є недостатньо обґрунтованим. До такого висновку орган опіки та піклування дійшов тільки через недостатність доказів (таке формулювання вказано у висновку), що не позбавляло його можливості отримати і дослідити додаткові докази, щоб висновок був беззаперечним. Враховуючи обставини справи , на думку суду такий висновок суперечить інтересам дитини, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд не погоджується з цим висновком.

В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, взявши до уваги вищенаведені положення закону та обставини конкретної справи, суд виходить з того, що при вирішенні вказаного питання впевнився не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановив, що мати ОСОБА_2 ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, тому наявні виключні обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки - позбавлення батьківських прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 1211,20 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що суд задовольняє позовні вимоги повністю, на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 150, 155, 164, 166, 167 Сімейного кодексу України, ст.2, 19, 81, 141, 263, 265, 280, 281, 282, 284 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_3 .

Третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району м. Миколаєва Миколаївської міської ради, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Погранична, 9, .

Суддя С.В.Щербина