Номер провадження: 22-ц/813/229/25
Справа № 2-432/11
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , від імені якого діє представник ОСОБА_5 ,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2022 року

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування якого зазначив, що02.07.2007 року він передав відповідачу по справі грошові кошти у розмірі 757500,00 гривень, що еквівалентно 150000,00 доларам США за курсом НБУ. На підставі чого ОСОБА_2 видана розписка, відповідно якої відповідач зобов`язався повернути вказану суму позивачу у строк до 05.02.2008 року зі сплатою 3% щомісячно. В зазначений термін відповідач борг не повернув. На пропозицію позивача повернути гроші добровільно відповідач відповів відмовою.

Позивач посилається, що договором встановлений строк повернення коштів, а також 3% в місяць від суми позики. При цьому, відповідно ст. 1048 ЦК України, проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

Вважає, що йому підлягає поверненню сума, з урахуванням трьох процентів за користування грошима і трьох процентів річних від простроченої суми.

25.11.2015 року та 14.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненням позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою від 02.07.2007 року та розпискою від 17.09.2007 року, в обґрунтування зазначивши, що 17.09.2007 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 ще 984750 грн та зобов`язався повернути їх в строк до 30.09.2007 року зі сплатою 3 % щомісячно від позиченої суми, про що також була складена розписка. Позивач зазначив, що відповідачем вказані грошові кошти не повернуті. Разом з позовною заявою позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 25.11.2015 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2016 року, яка занесена до журналу судового засідання, залучено у справі як співвідповідача ОСОБА_3 за клопотанням позивача.

18 серпня 2021 року позивачем надано заяву про залучення до матеріалів справи уточнених розрахунків станом на 14.07.2016 року.

Згідно з вимогами, станом на 25.11.2015 року, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 02.07.2007 року в сумі: 2014950 грн - сума позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; 2272500 грн - проценти за позикою, нараховані відповідно до договору позики за весь строк користування позиченими коштами; 177317,26 грн - три процента річних від простроченої суми. Та стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 17.09.2007 року в сумі: 2885317,05 грн - сума позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; 2895165,00 - проценти за позикою, нараховані відповідно до договору позики за весь строк користування позиченими коштами; 240872,54 грн - три процента річних від простроченої суми.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 05 січня 2022 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розписки) від 02.07.2007 року розмірі 2336465 гривень 28 копійок, яка складається з: 757500,00 грн - сума позики, 159075,00 грн - відсотки за користування коштами, 1244367,51 - інфляційні втрати та 175522,77 грн - три відсотки річних. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1553 гривні 42 копійки. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, щосуми боргу визначені позивачем у розрахунках станом на 25.11.2015 року, які подані 25.11.2015 року та 14.07.2016 року є ідентичними. Загальна сума стягнення визначена у розмірі 10486122,03 грн. Суд першої інстанції розглядав вимоги, які визначені позивачем та подані у відповідності до вимог ЦПК України станом на 25.11.2015 року, враховуючи позицію Верховного Суду викладену у постанові від 03.10.2018 року по справі № 390/1875/16-ц, де зазначено, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Судом встановлено, що строк виконання зобов`язання за розпискою від 02.07.2007 року настав 05.02.2008 року, за розпискою від 17.09.2007 року - 30.09.2007 року. Тобто, перебіг позовної давності почався зі спливом строку виконання вказаного зобов`язання, а саме з 06.02.2008 року за розпискою від 02.07.2007 року та 01.10.2007 року за розпискою від 17.09.2007 року. Саме з 06.02.2008 року та 01.10.2007 року позивач міг і повинен був довідатися про порушення свого права на повернення боргу. З вимогами про стягнення боргу за розпискою від 02.07.2007 року позивач звернувся до суду 13.03.2008 року. 25.11.2015 року позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача боргу за розпискою від 17.09.2007 року. Згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2012 року по справі № 2-3819/11 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою від 17.09.2007 року залишені без розгляду, ухвала не оскаржена.

14.07.2016 року позивач звертається з уточненою позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розписками. Розмір позовних вимог відповідає вимогам заяви від 25.11.2015 року. Проте, звернувшись до суду з позовом 25.11.2015 року та 14.07.2016 року, жодних поважних причин пропущення позовної давності позивач не до суду не заявляв і доказів на підтвердження таких причин не надавав.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Гжибовським А.О. заявлено про застосування строків позовної давності до вимог за розпискою від 17.09.2007 року.

Таким чином суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу за розпискою від 02.07.2007 року розмірі 2336465 гривень 28 копійок, яка складається з: 757500,00 грн - сума позики, 159075,00 грн - відсотки за користування коштами, 1244367,51 - інфляційні втрати та 175522,77 грн - три відсотки річних з відповідача ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі просить частково скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.01.2022 року по справі № 2-432/11, в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики (розписки) від 02.07.2007 року розмірі 2336465 гривень 28 копійок, яка складається з: 757500,00 грн - сума позики, 159075,00 грн - відсотки за користування коштами, 1244367,51 - інфляційні втрати та 175522,77 грн - три відсотки річних та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 не позичав у позивача жодних грошових коштів, діючи недобросовісно, ОСОБА_1 , шляхом монтажу за допомогою комп?ютерної техніки, шляхом нанесення тексту розписки на чистий аркуш з надписом «Герун Р.А та підпис» виготовив розписки які є предметом спору.

Зазначає, що 21 січня 2009 року старшим слідчим СВ Портофранківського Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеської області була порушена кримінальна справа № 3 по відношенню до ОСОБА_1 по факту замаху на майно ОСОБА_2 , шляхом зловживання довірою. Предметом кримінального розслідування слугували, зокрема і розписки, які є предметом даного спору, а саме їх автентичність та чи вони були написані відповідачем ОСОБА_2 . В подальшому із прийняттям нового законодавства, зокрема кримінально процесуального кодексу України, законодавства про Єдиний державний реєстр досудових розслідувань, було змінено номер та внесено нову дату до ЄРДР. Так, за новими відомостями кримінальна справа № 3 по відношенню до ОСОБА_1 змінилась на № 0003990 та внесена до ЄРДР 29.12.2013.

Відповідно до постанови від 19 грудня 2013 року, слідчий СУ ГУ МВС України в Одеській області Урченчук А.С., розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 0003990 від 19 грудня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, прийняв рішення про закриття кримінального провадження у зв?язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Однак, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.08.2016 року по справі № 522/10919/16-к, вищевказане рішення про закриття кримінального провадження скасовано. Матеріали кримінального провадження спрямовано прокурору для продовження досудового розслідування.

Тобто, за наявності відомостей про відкрите кримінальне провадження по відношенню до ОСОБА_1 , суд був зобов?язаний зупинити провадження у цивільній справі, оскільки в рамках кримінального провадження розглядаються розписки від 02.07.2007 року та 17.09.2007 року, однак, судом не було зупинено провадження у справі, що потягнуло за собою односторонній розгляд справи, суд взяв до уваги лише доводи позивача, щодо дійсності відповідних розписок, при цьому проігнорувавши доводи відповідача, про те, що останній не видав жодних розписок на ім?я ОСОБА_1 .

Крім того, скаржник вважає, що з підстав позову вбачається, що позивач вважає розписки видані ОСОБА_2 договорами позики, разом із тим, у випадку укладання договору позики більше ніж на 170 гривень договір повинен бути укладений у письмовій формі, проте жодних договорів, які укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивачем надано не було та останні як наслідок відсутні в матеріалах справи.

(2) Позиція інших учасників справи

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 лютого 2022 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів: головуючий суддя ОСОБА_6 , судді: Сегеда С.М., Комлева О.С.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 22 лютого 2022 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_5 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2022 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 травня 2022 року призначено справу до розгляду.

01 серпня 2023 року рішенням Вищої ради правосуддя №763/0/15-23, звільнено у відставку з посади судді Одеського апеляційного суду ОСОБА_6 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2023 року у вказаній справі визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Стахову Н.В.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 24.06.2024 року заяву головуючого судді Стахової Н.В. про самовідвід у зазначеній справі, задовольнив.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2024 року у вказаній справі визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Коновалову В.А.

Дудучава С.А. копію ухвали про відкриття провадження від 22.02.2022 року та копію апеляційної скарги отримав 04.06.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ОСОБА_3 копія ухвали про відкриття провадження від 22.02.2022 року та копія апеляційної скаргинадсилались засобами поштового зв`язку, конверт повернувся до суду із зазначенням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшли пояснення по справі.

ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Від ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування якого зазначено, що відповідач не знаходиться на території Одеської області, бажає особисто взяти участь в розгляді справи, разом із тим здійснює пошук адвоката, який надасть йому правову допомогу та буде його представником у суді.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.06.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи відмовлено, з огляду на таке.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).

Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, у клопотанні не наведено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 , а також не мотивовано необхідність його безпосередньої явки до суду.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності ОСОБА_2 .

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_2 08.02.2022 року, з цього часу вона перебуває в провадженні апеляційного суду, скаржником неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим судом неодноразово відкладався розгляд справи, надавався скаржнику час, щоб знайти адвоката, у зв`язку із зазначеним клопотання не підлягає задоволенню.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 в судовому засіданні просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із апеляційної скарги вбачається, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2022 року оскаржується в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованість за договором позики (розписки) від 02.07.2007 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду у встановленому законом порядку учасниками справи не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду, згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, щосуми боргу визначені позивачем у розрахунках станом на 25.11.2015 року, які подані 25.11.2015 року та 14.07.2016 року є ідентичними. Загальна сума стягнення визначена у розмірі 10486122,03 грн. Суд першої інстанції розглядав вимоги, які визначені позивачем та подані у відповідності до вимог ЦПК України станом на 25.11.2015 року, враховуючи позицію Верховного суду у постанові від 03.10.2018 року по справі № 390/1875/16-ц, де зазначено, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Судом встановлено, що строк виконання зобов`язання за розпискою від 02.07.2007 року настав 05.02.2008 року, за розпискою від 17.09.2007 року - 30.09.2007 року. Тобто, перебіг позовної давності почався зі спливом строку виконання вказаного зобов`язання, а саме з 06.02.2008 року за розпискою від 02.07.2007 року та 01.10.2007 року за розпискою від 17.09.2007 року. Саме з 06.02.2008 року та 01.10.2007 року позивач міг і повинен був довідатися про порушення свого права на повернення боргу. З вимогами про стягнення боргу за розпискою від 02.07.2007 року позивач звернувся до суду 13.03.2008 року. 25.11.2015 року позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача боргу за розпискою від 17.09.2007 року. Згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2012 року по справі № 2-3819/11 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою від 17.09.2007 року залишені без розгляду, ухвала не оскаржена.

14.07.2016 року позивач звертається з уточненою позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розписками. Розмір позовних вимог відповідає вимогам заяви від 25.11.2015 року. Проте, звернувшись до суду з позовом 25.11.2015 року та 14.07.2016 року, жодних поважних причин пропущення позовної давності позивач не до суду не заявляв і доказів на підтвердження таких причин не надавав.

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Гжибовським А.О. заявлено про застосування строків позовної давності до вимог за розпискою від 17.09.2007 року.

Таким чином суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення боргу за розпискою від 02.07.2007 року розмірі 2336465 гривень 28 копійок, яка складається з: 757500,00 грн - сума позики, 159075,00 грн - відсотки за користування коштами, 1244367,51 - інфляційні втрати та 175522,77 грн - три відсотки річних з відповідача ОСОБА_2 .

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.

Звертаючись до суду із позовом, який уточнив, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_8 суму заборгованості за договором позики від 02.07.2007 року, яка виникла станом на 25.11.2015 року та складається з наступного: 2014950 грн - сума позики з урахуванням встановленого індексу інфляції; 2272500 грн проценти за позикою; 177317 грн три процента річних від простроченої суми, в обґрунтування зазначивши, що 02.07.2007 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 757 500, 00 грн, про що ним власноруч складено розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути отримані кошти, а також 3 % в місяць від позиченої суми у строк до 5 лютого 2008 року.Грошові кошти не повернуті.

Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано до суду копію розписку від 02.07.2007 року.

Із матеріалів справи вбачається, що 02.07.2007 року ОСОБА_2 позичав у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 757500,00 грн, про що ним власноруч складено розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути отримані кошти, а також 3 % в місяць від позиченої суми у строк до 5 лютого 2008 року.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана та відсотки за користування коштами. Відповідач ОСОБА_2 отримав кошти, однак в строк не повернув та ухиляється від їх повернення.

З наданої позивачем розписки вбачається, що 02.07.2007 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 757500 грн. Вказану суму зобов`язується повернути ОСОБА_1 в строк до 05.02.2008 року з виплатою 3% річних в місяць від отриманої суми.

Розписка від 02.07.2007 року містить прізвище ім`я по батькові позикодавця і позичальника, суму позики 757500 грн, дату 02.07.2007 року, підпис позичальника.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідачем ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції заперечувалося, що розписка була підписана ним власноручно та факт отримання коштів.

Частиною п`ятою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом може бути призначена експертиза або відповідні висновки експертів можуть надаватися суду сторонами (стороною) у разі підготовлення їх на замовлення такого учасника справи (статті 102, 103 ЦПК України).

Суд першої інстанції, сприяючи відповідачу ОСОБА_2 унаданні доказів ухвалою від 09.10.2017 року призначив судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. У розпорядження експертної установи направлено матеріали цивільної справи № 2-432/11, та зобов`язано ОСОБА_1 надати оригінали розписок від 02.07.2007 року та від 17.09.2007 року для огляду та дослідження експертам.

10.06.2019 року на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси позивачем до суду надано супровідний лист з оригіналами розписок від 17.09.2007 року та 02.07.2007 року.

Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз до суду першої інстанції 25.09.2019 року направлено повідомлення про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів № 12370/19/34 у зв`язку із невиконанням клопотання експерта від 23.04.2019 року про недостатність матеріалів, необхідних для проведення експертизи разом із яким до суду надсилалась цивільна справа № 2-432/11, матеріали справи до інституту не поверталися, досліджувані документи та порівняльні зразки не надходили.

Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 22.11.2019 року клопотання ОСОБА_2 про призначення судової технічної експертизи задовольнив. Призначив по справі судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. У розпорядження експертної установи направлено матеріали цивільної справи № 2-432/11, оригінали розписок від 02.07.2007 року та від 17.09.2007 року.

02.12.2019 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз

до Приморського районного суду м. Одеси направлено клопотання щодо надання необхідних документів для проведення судово-технічної експертизи документів, а саме: порівняльні зразки документів - оригінали достовірно датованих документів, в яких, у період: починаючи дати датування першого з досліджуваних документів: з липня 2007 року та звершуючи датою фактичної появи досліджуваних документів (або їх копій) в суді до березня 2008 року (згідно матеріалів справи), рукописно виконано записи та підписи синьо-фіолетовими пастами кулькової ручки у кількості не менше 10-20 зразків з річними датами складання за кожен місяць досліджуваного періоду; дозвіл суду на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджуваних та порівняльних) документах; долучено рахунок на оплату.

17.03.2020 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз

до суду направлено повідомлення про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів, оскільки клопотання експерта не виконано.

Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 05.08.2020 року призначив по справі судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. У розпорядження експертної установи направлено матеріали цивільної справи № 2-432/11, оригінали розписок від 02.07.2007 року та від 17.09.2007 року, надані для дослідження документи. Суд надав дозвіл на вирізання штрихів рукописних записів та підписів на усіх наданих (досліджуваних та порівняльних) документах. Зобов`язав ОСОБА_9 надати порівняльні зразки документів.

16.09.2020 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз

до суду направлено клопотання про надання додаткових матеріалів та копію рахунку № 2130 від 15.09.2020 року про оплату експертизи.

Листом від 26.11.2020 року Київський науково-дослідний інститут судових експертиз повідомив Приморський районний суд м. Одеси, що станом на 26.11.2020 року оплата за проведення судово-технічної експертизи документів не надходила. У зв`язку з незабезпеченням виконання ухвали суду в частині вартості проведення експертизи, ухвала суду від 05.08.2020 року залишена без виконання. Матеріали цивільної справи 2-432/11 та досліджувані документи направлено до Приморського районного суду м. Одеси.

Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 08.12.2020 року поновив провадження у справі та призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідач ОСОБА_2 повинен був сприяти проведенню призначеної судом за його клопотанням експертизи та доведення факту не підписання розписки від 02.07.2007 року та не отримання ним коштів у вказаному позивачами розмірі. При цьому, відповідач не міг не усвідомлювати значення висновку експерта у цій справі та неможливість проведення експертизи як без достатньої кількості порівняльних зразків документів, так і без оплати експертиза не буде проведена.

Судом першої інстанції під час розгляду справи, неодноразово призначалась судово-технічна експертиза документів, однак жодного разу не була проведена, останні рази у зв`язку з ненаданням як вже зазначалося відповідачем ОСОБА_2 порівняльних зразків документів та не здійснення ним оплати експертизи.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких

суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів з урахуванням положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, які передбачають, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, щодо виготовлення розписки від 02.07.2007 року шляхом монтажу та неотримання грошей за вказаною розпискою, що є його обов`язком згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України.

Зазначаючи в апеляційний скарги про те, що висновок експерта при розгляді даної справи є обов`язковим, оскільки ні у суду, ні у учасників процесу немає відповідних спеціальних знань, скаржник із клопотанням до суду апеляційної інстанції про призначення судово-технічної експертизи документів із обґрунтуванням необхідності призначення у відповідності до статті 367 ЦПК України, не звертався.

Колегія суддів зауважує, що як вбачається із протоколу судового засідання від 05.01.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гжибовський А.О. приймав участь у розгляді справи, будь-яких заперечень щодо закінчення з`ясування обставин справи і переходу до судових дебатів без призначення експертизи не висловлював.

В основу доктрини venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) покладено принцип добросовісності.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Посилання скаржника на те, що розписка від 02.07.20007 року виготовлена позивачем шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної техніки, шляхом нанесення тексту розписки на чистий аркуш з написом « ОСОБА_10 та підпис» не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідачем ОСОБА_2 належних та допустимих доказів суду не надано.

Посилання скаржника на висновок № 13498 від 25.01.2008 року, складений експертом Одеського науково дослідного інституту судових експертиз Юрченко Є.М., колегія судді не приймає, оскільки об`єктом експертного дослідження була розписка від 17 вересня 2007 року.

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 05 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за розпискою від 17 вересня 2007 року відмовив.

Предметом апеляційного оскарження є рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики (розписки) від 02.07.2007 року.

Верховний суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.06.2025 року у справі № 943/242/22 дійшов висновку щодо застосування норм права про те, що відсутні правові підстави для зупинення провадження у цивільній справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні, яке перебуває на стадії досудового розслідування.

Положення пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України закріплюють обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається іншим судом, зокрема у порядку кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Правовою підставою для зупинення провадження у справі відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України є наявність іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства та перебуває на розгляді у компетентному суді.

Доводи апеляційної скарги про те, що за наявності відомостей про відкрите кримінальне провадження по відношенню до ОСОБА_1 , по якому проводиться досудове розслідування, суд був зобов`язаний зупинити провадження у цивільній справі, оскільки в рамках кримінальної справи розглядаються розписки, колегія судді не приймає, оскільки здійснення відповідним органом досудового розслідування окремої стадії кримінального провадження - досудового розслідування, не може виступати підставою для зупинення провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦП України.

Відповідач ОСОБА_2 не довів, що грошові кошти він не отримував у позику або, що такі кошти були повернуті позивачу.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Установивши, що між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики від 02.07.2007 року, згідно з якими відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача суму позики у розмірі 757500 грн, на підтвердження чого написав розписку, однак у визначений строк коштів, одержаних у позику, не повернув, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу у розмірі 757500 грн, відсотки за користування коштами, які передбачені договором у розмірі 159075 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка не є договором позики не заслуговують на увагу, так як є суб`єктивним тлумаченням скаржником норм права. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга не містить окремих доводів щодо неправильного обрахунку судом сум, які підлягають стягненню з відповідача.

Колегія судді не приймає до уваги викладені позивачем аргументи у письмових поясненнях щодо не погодження з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, з огляду на таке.

Позивач копію ухвали про відкриття провадження від 22.02.2022 року та копію апеляційної скарги отримав 04.06.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 1, 2, ст. 174 ЦПК України при розгляду справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно в заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява, відзив на позовну заяву(відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На стадії перегляду судових рішень в апеляційній інстанції відповідно до змісту Глави 1 Розділу п`ятого «Перегляд судових рішень» учасники справи мають право подавати наступні заяви по суті справи: апеляційні скарги, відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заперечення.

Аналіз наведеного свідчить про те, що законодавцем передбачено викладення письмово своїх вимог, заперечень, тощо виключно у заявах по суті справи, якими письмові пояснення не є.

Крім того, статтею 356 ЦПК України передбачено форма і зміст апеляційної скарги, а статтею 354 ЦПК України визначено строки апеляційного оскарження рішення суду.

У визначеному ЦПК України порядку ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою не звертався. Суд же апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то витрати понесені за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов