УХВАЛА

04 липня 2025 року

м. Київ

справа № 752/16584/19

провадження № 61-7830ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зубчик Оксани Русланівни на ухвалу Голосіївського районного суду

м. Києва від 04 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 28 травня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби

у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожної Тетяни Андріївни, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою дії державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожної Т. А. (далі - державний виконавець Задорожна Т. А.), заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні в відділі ДВС перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 від 27 лютого 2020 року про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 .

У рамках виконавчого провадження постановою державного виконавця

від 04 травня 2020 року звернуто стягнення на його доходи та постановлено здійснювати відрахування з доходів у розмірі 70 % від отриманих доходів, з яких:

25 % аліментів та 45 % на погашення боргу.

З квітня 2001 року він проходить службу за контрактом в Управлінні державної охорони України, аліменти з нього утримувалися відповідно до постанови державного виконавця.

Аліменти не утримувалися лише з нарахованого грошового забезпечення, що не має постійного характеру відповідно до постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) № 168 від 28 лютого 2022 року, а саме: додаткової винагороди, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та премії відповідно до Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України.

Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого державним виконавцем Задорожною Т. А. станом на 01 січня 2023 року, у нього наявна заборгованість

у розмірі 94 031,94 грн.

Даний розрахунок здійснений з грошового забезпечення, у тому числі його складових, що не мають постійного характеру, і з якого, відповідно до пункту 8 постанови КМУ від 26 лютого 1993 року № 146, утримання аліментів не проводиться.

Вважав, що врахування до складових грошового забезпечення додаткової винагороди, виплаченої йому відповідно до постанови КМУ № 168 від 28 лютого 2022 року з березня по листопад 2022 року, суперечить вимогам закону.

Крім того, грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань також не мають враховуватися при відрахуванні аліментів.

Ці виплати, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Управління Державної охорони України, затвердженим наказом Управління № 295/ДСК від 27 липня 2018 року, відносяться до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а тому не включаються до переліку видів доходів, які враховуються при стягненні аліментів.

Грошова премія в розумінні Дисциплінарного статуту Збройних Сил України має бути заслуженою, а тому її нарахування та виплата не може мати постійного характеру, так як залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, просив суд:

1) визнати неправомірними дії головного державного виконавця Задорожної Т. А. при здійсненні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 січня 2023 року в виконавчому провадженні № НОМЕР_1 від 27 лютого 2020 року;

2) зобов`язати Голосіївський ВДВС у м. Києві здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 без врахування отриманої ним за період з березня 2022 року до 16 листопада 2022 року додаткової винагороди відповідно до постанови КМУ № 168 від 28 лютого 2022 року;

3) зобов`язати Голосіївський ВДВС у м. здійснити розрахунок заборгованості

зі сплати аліментів у межах виконавчого провадження без врахування отриманого ним грошового забезпечення, що не має постійного характеру, а саме: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також премії, нарахованої відповідно до Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 травня

2025 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Задорожної Т. А., заінтересована особа - ОСОБА_2 , відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до пункту 8 постанови КМУ № 146 від 26 лютого 1993 року, додаткова винагорода військовослужбовця мала враховуватися при нарахуванні та стягненні аліментів до 16 листопада 2022 року.

16 червня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Зубчук О. Р. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Голосіївського районного суду

м. Києва від 04 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 28 травня 2025 року (надійшла до суду 25 червня 2025 року), у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення вимог скарги.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує, що утримання аліментів провадиться з усіх видів грошового забезпечення, крім грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та інших випадків, передбачених законом. Додаткові виплати, які проводяться тільки в період дії воєнного стану, мають тимчасовий характер.

Зазначає, що у даному випадку додаткова винагорода, яка нарахована на підставі Постанови №168, залежить від запровадженого в Україні воєнного стану та не має чітко визначеного терміну, а отже, не має постійного характеру, а тому заборгованість із сплати аліментів з боржника з даної винагороди не могла нараховуватись до 16 листопада 2022 року, тобто до часу, коли ця виплата була прямо вказана, як така, що враховується у відповідному розрахунку.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Колегія суддів, оцінивши доводи касаційної скарги та норми права, застосовані судами першої та апеляційної інстанцій, вважає, що касаційна скарга

є необґрунтованою.

Судами встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва

від 16 серпня 2019 року з заявника стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини, доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 серпня 2019 року.

Постановою головного державного виконавця Голосіївського РВДВС у м. Києві

від 27 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця від 04 травня 2020 року звернуто стягнення на заробітну плату боржника.

Постановою від 14 липня 2023 року постановлено здійснювати відрахування з суми доходів боржника, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в розмірі 50 % доходів щомісячно до погашення заборгованості в сумі 94 031,94 грн, яка виникла станом на 01 січня 2023 року.

Державний виконавець у судовому засіданні апеляційної інстанції пояснила, що бухгалтер установи, в якій працює боржник, самостійно нараховував аліменти. Державним виконавцем були неодноразово направлені запити щодо правильності нарахувань та надання відомостей про дохід боржника. Після отримання відповіді щодо отриманого доходу, вона побачила, що бухгалтер не нараховувала аліменти на певні види заробітної плати боржника, після цього вона зробила перерахунок аліментів та була нарахована заборгованість.

21 лютого 2023 року головним держаним виконавцем Задорожною Т. А. складено розрахунок заборгованості по аліментах, відповідно до якої заборгованість боржника по аліментах станом на 01 січня 2023 року становить 94 031,94 грн.

Відповідно до листа начальника відділу від 19 січня 2024 року за зверненням представника заявника про здійснення перерахунку заборгованості, заборгованість розрахована з урахуванням постанови КМУ № 146 від 26 лютого 1993 року, якою визначено вичерпний перелік доходів, з яких аліменти на утримуються.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Зазначене конституційне положення відображено у статті 18 ЦПК України, згідно

з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх

у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України зазначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень

у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості

зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою КМУ № 146 від 26 лютого 1993 року, передбачено, що утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом.

Пунктом 8 Переліку передбачено, що з військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, поліцейських, осіб рядового

і начальницького складу органів і підрозділів внутрішніх справ, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, БЕБ, служби цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби, співробітників Служби судової охорони утримання аліментів провадиться з усіх видів грошового забезпечення, інших виплат, установлених законодавством, зокрема додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану, крім грошового забезпечення, що не має постійного характеру, та інших випадків, передбачених законом.

Пунктом 1 постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям, під час дії воєнного стану» установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби

з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів

з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних(бойових)дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Відповідно до пункту 2 розділу XXXIV Порядку на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» виплачується у відповідних розмірах, розмір якої залежить зокрема від безпосередньої участі у бойових діях, покладених завданнях та від іншого.

Таким чином, жодним нормативно-правовим актом не визначено, що додаткова винагорода є грошовим забезпеченням, що не має постійного характеру.

Суд апеляційної інстанції вказав, що відповідно до пункту 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 146

від 26 лютого 1993 року, чітко визначено, що аліменти справляються з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом.

Суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок, що аліменти мають стягуватися в частці від усіх видів доходу боржника. Тому фактично, навіть до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2022 року, виконавець мав враховувати всі види надходжень боржника для визначення розміру аліментів.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, стосовно того, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2022 року № 1264 лише підтверджено необхідність стягнення аліментів з урахуванням додаткової винагороди. Зауважує, що раніше законодавство не містило норми про отримання додаткової винагороди, яка виплачується на період воєнного стану. Тому з урахуванням змін у законодавстві, законодавець лише узгодив між собою всі нормативно-правові акти.

Крім того, у пункті 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб вказується, що утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Отже, Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним.

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції не вбачає жодних підстав вважати, що законодавець, маючи на меті належне забезпечення дитини для її повноцінного духовного та фізичного розвитку, міг з будь-яких причин не охоплювати аліментними зобов`язаннями додаткову винагороду на період воєнного стану. Внесенням відповідних змін 16 листопада 2022 року законодавець лише конкретизував перелік видів грошового забезпечення, із яких справляється нарахування аліментів, задля усунення проблемних питань при нарахуванні аліментів, а не «створив» новий вид доходів, який раніше таким не визнавав.

Вказана позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц (провадження № 61-45100сво18), від 28 лютого 2024 року

у справі № 209/3260/13-ц (провадження № 61-11541св23).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень, то колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва

від 04 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Зубчик Оксани Русланівни на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Задорожної Тетяни Андріївни, заінтересована особа - ОСОБА_2 відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник