Справа № 509/5533/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року с-ще Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Панасенка Є. М., за участю секретаря судового засідання Осадченко С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УЛФ-ФІНАНС» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі адвоката Гончарова Д.О. звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» заборгованість за договором фінансового лізингу №9539/04/21-Г від 08.04.2021 року у сумі 997 068,52 грн. (дев`ятсот дев`яносто сім тисяч шістдесят вісім гривень 52 копійки) та вирішити питання про розподіл судових витрат.

На обґрунтування позовних вимог, представником позивача в позовній заяві зазначено, що 08.04.2021 року між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено Договір фінансового лізингу №9539/04/21-Г.

21.07.2021 року права вимоги за Договором були відступлені до нового кредитора АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі Додатку від 21.07.2021 року «Перелік Договорів фінансового лізингу до Договору відступлення прав вимоги (цесії) № 21/07-2017 від 21.07.2017 року».

15.05.2023 року права вимоги за Договором були відступлені до нового кредитора ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» на підставі Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги (цесії) № 28/12-2017-3В від 28.12.2017 р. «Перелік Договорів фінансового лізингу, права вимоги за якими відступаються (додаток до договору станом на 15.05.2023 р.)».

Згідно наказу Національного банку України №419-но від 29.04.2023 року та наказу Національного банку України №315-но від 27.03.2024 року ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» визначено критично важливим для функціонування економіки країни та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.

Згідно рішення Правління Національного банку України №70-рш від 29.02.2024 року АТ «ТАСКОМБАНК» визначено системно важливим банком.

Згідно наказу Національного банку України №286-но від 22.03.2024 року АТ «ТАСКОМБАНК» визначено критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.

Свої зобов`язання позивач виконав своєчасно, належним чином і в повному обсязі, зокрема, набув у свою власність та передав 09.04.2021 року, згідно акту приймання-передачі на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування транспортний засіб марки TOYOTA, модель CAMRY, 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , вартістю на суму 613 940,85 грн. (шістсот тринадцять тисяч дев`ятсот сорок гривень 85 копійок), у т.ч. ПДВ: 2 379,81 грн. (дві тисячі триста сімдесят дев`ять гривень 81 копійка), який зареєстрований 08.04.2021 року за ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 , виданого ТСЦ 5141 (далі по тексту «Предмет лізингу»), а Лізингоодержувач зобов`язався прийняти Предмет лізингу та своєчасно сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до Загальних умов до Договору.

В свою чергу, відповідач сплатив перший лізинговий платіж, прийняв від позивача у платне володіння та користування замовлений Предмет лізингу та починаючи з 2 лізингового платежу розпочав систематично допускати прострочку по оплаті лізингових платежів, а вже з 12 лізингового платежу взагалі припинив виконувати зобов`язання по оплаті лізингових платежів.

Отже, відповідач порушив взяті на себе за Договором фінансового лізингу зобов`язання щодо сплати лізингових платежів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, котра не була погашена відповідачем добровільно.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку, 11.08.2022 року Лізингоодержувачу була направлена Досудова вимога №13386/31.1 про сплату виниклої заборгованості з попередженням про розірвання Договору фінансового лізингу в односторонньому порядку та подальшим зверненням до суду з відповідним позовом про стягнення в примусовому порядку заборгованості з урахуванням усіх штрафних санкцій, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої заборгованості та будь-яких інших збитків, що матимуть місце при вирішенні спору.

Однак, станом на поточну дату вищезазначена заборгованість залишилась непогашеною.

Згідно п. 11.2.1. Загальних умов передбачено, що Лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку розірвати Договір (відмовитися від Договору) та вилучити Предмет лізингу у випадку, коли Лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений Договором, та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів.

Також, право на дострокову відмову (розірвання) Лізингодавцем (Позивачем) від Договору передбачено ст.ст. 611, 615 та ч. 2 ст. 598 ЦК України.

Як наслідок, 24.05.2023 року Лізингоодержувачу було направлене Повідомлення №УФ-55587 про відмову (розірвання) від Договору фінансового лізингу з вимогою повернення Предмета лізингу до 02.06.2023 року власнику ТОВ «УЛФ-ФІНАНС». Згідно даного повідомлення Договір фінансового лізингу вважається розірваним з 02.06.2023 року.

Незважаючи на спроби позивача врегулювати спір в досудовому порядку, відповідачем були проігноровані всі вимоги позивача, як наслідок заборгованість за Договором фінансового лізингу наразі залишилась непогашеною.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору фінансового лізингу №9539/04/21-Г від 08.04.2021 року, за відповідачем утворилась заборгованість у загальному розмірі 997 068,52 грн., з яких: 180 260,16 грн. заборгованість по сплаті лізингових платежів; 256 494,79 грн. розмір всіх майбутніх лізингових платежів у частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу; 360 520,32 грн. неустойка; 19 152,64 грн. штраф 10%; 138 780,74 грн. пеня; 10 842,57 грн. 3% річних; 31 287,30 грн. інфляційні нарахування, які позивач просить суд стягнути з відповідача.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.09.2024 року ОСОБА_2 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.04.2025 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву відповідач не надав.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін врегульовані договором фінансового лізингу.

Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За умовами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом становлено, що 08.04.2021 року між ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено Договір фінансового лізингу №9539/04/21-Г.

Згідно п. 1.1. Загальних умов, Лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене Лізингоодержувачем майно (далі по тексту «Предмет лізингу), найменування, марка, модель, рік випуску, ціна, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у Договорі, а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов Договору, а в кінці строку дії Договору має право придбати Предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у Договорі.

Згідно п. 14 Договору фінансового лізингу, Договір фінансового лізингу набуває чинності з моменту його підписання обома Сторонами та скріплення печатками Сторін (у разі їх наявності) та діє протягом перебігу Строку лізингу (крім випадків, коли з підстав та в порядку, передбаченому цим Договором, Сторона відмовиться від Договору в односторонньому порядку або Сторони досягнуть згоди про дострокове припинення / розірвання цього Договору).

Зобов`язання за Договором, у разі його можливого порушення, не припиняються із закінченням строку його дії та припиняються їх повним виконанням.

Згідно п. 15 Договору фінансового лізингу, Підписанням цього Договору фінансового лізингу Лізингоодержувач приєднується до Загальних умов договору фінансового лізингу, які є публічною частиною Договору фінансового лізингу.

Загальні умови договору фінансового лізингу (та будь-які посилання на них в Договорі), розміщені на офіційному веб-сайті Лізингодавця за посиланням: https://ulf.ua/ua/dokumenty/usloviya-k-dogovoru-fl.html або QR-кодом, в редакції, діючій на дату укладання цього Договору, та є невід`ємною складовою частиною Договору.

Своїм підписом в цьому документі Лізингоодержувач підтверджує, що він належним чином ознайомлений та погоджується з умовами Договору фінансового лізингу (включаючи Загальні умови) щодо порядку та розміру сплати лізингових та інших платежів, що можуть змінюватися відповідно до Договору, щодо відповідальності та розміру штрафних санкцій, щодо зміни, припинення Договору, порядку та суми дострокового викупу Предмета лізингу тощо. Лізингоодержувач підтверджує, що йому зрозумілі наслідки укладення цього Договору (включаючи Загальні умови) та зобов`язується дотримуватися усіх його умов.

Згідно п. 16 Договору фінансового лізингу, Своїм підписом на Договорі Лізингоодержувач підтверджує факт отримання Договору фінансового лізингу в дату його укладення та запевняє, що на дату підписання Договору ознайомився та має доступ до Загальних умов договору фінансового лізингу», які розміщені на офіційному веб-сайті Лізингодавця та є діючими на дату укладання Договору, а також підтверджує отримання перед укладанням Договору інформації, передбаченої ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до акту прийому-передачі предмету лізингу від 09.04.2021 року до договору фінансового лізингу №9539/04/21-Г від 08.04.2021 року, ТОВ «УЛФ-ФІНАНС» передав, а ОСОБА_1 прийняв в якості Предмета лізингу транспортний засіб марки TOYOTA, модель CAMRY, 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , вартістю на суму 613 940,85 грн. (шістсот тринадцять тисяч дев`ятсот сорок гривень 85 копійок), у т.ч. ПДВ: 2 379,81 грн. (дві тисячі триста сімдесят дев`ять гривень 81 копійка).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого ТСЦ 5141 від 08.04.2021 року, власником транспортного засобу марки TOYOTA, модель CAMRY, 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , є ТОВ «УЛФ-ФІНАНС».

Суд зазначає, що Договір лізингу та акти прийому-передачі Предмету лізингу підписано повноважними представниками сторін та скріплено печатками.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено належними та допустимими доказами, позивач виконав свої зобов`язання за Договором фінансового лізингу.

В свою чергу, відповідач сплатив перший лізинговий платіж, прийняв від позивача у платне володіння та користування замовлений Предмет лізингу та починаючи з 2 лізингового платежу розпочав систематично допускати прострочку по оплаті лізингових платежів, а вже з 12 лізингового платежу взагалі припинив виконувати зобов`язання по оплаті лізингових платежів.

Отже, відповідач порушив взяті на себе за Договором фінансового лізингу зобов`язання щодо сплати лізингових платежів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, котра не була погашена відповідачем добровільно.

Згідно п. 11.2.1. Загальних умов передбачено, що Лізингодавець має право достроково, в односторонньому порядку розірвати Договір (відмовитися від Договору) та вилучити Предмет лізингу у випадку, коли Лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) та/або інший платіж, передбачений Договором, та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів.

11.08.2022 року ОСОБА_3 була направлена досудова вимога №13386/31.1 про сплату виниклої заборгованості з попередженням про розірвання договору фінансового лізингу в односторонньому порядку та подальшим зверненням до суду з відповідним позовом про стягнення в примусовому порядку заборгованості з урахуванням усіх штрафних санкцій, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої заборгованості та будь-яких інших збитків, що матимуть місце при вирішенні спору.

24.05.2023 року ОСОБА_3 було направлено Повідомлення №УФ-55587 про відмову (розірвання) від Договору фінансового лізингу з вимогою повернення Предмета лізингу до 02.06.2023 року власнику ТОВ «УЛФ-ФІНАНС». Згідно даного повідомлення Договір фінансового лізингу вважається розірваним з 02.06.2023 року.

Заборгованість по сплаті лізингових платежів у розмірі 180 260,16 грн. та розмір майбутніх лізингових платежів в частині оплати вартості предмета лізингу у розмірі 256 494,79 грн., доказів погашення якої суду не надано, підлягає стягненню в судовому порядку.

Щодо стягнення штрафних санкцій (загальні положення).

Згідно з статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частинами першою та другою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після

Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Щодо стягнення неустойки.

Позивачем заявлено до стягнення неустойку в розмірі 360 520,32 грн, у зв`язку з невиконанням лізингоодержувачем обов`язку щодо повернення предмету фінансового лізингу. Суму неустойки розраховано за період безоплатної експлуатації відповідачем предмету лізингу після розірвання договору фінансового лізингу, а саме: з червня 2023 року по вересень 2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом п. 7.1.3 Загальних умов Договору у разі, якщо на дату розірвання Договору Предмет лізингу залишається неповернутим Лізингодавцю, як це передбачено в п.11.4. Загальних умов, Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю неустойку у розмірі подвійної плати за користування Предметом лізингу за час прострочення (а саме: подвійний розмір лізингового платежу, зазначений в п.6 Графіку платежів, та належний до сплати у місяці в якому відбувається прострочення повернення Предмету лізингу Лізингоодержувачем).

Згідно ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною другою статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки в разі невиконання останнім обов`язку щодо повернення речі.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту повернення відповідачем на користь позивача предмету лізингу після отримання повідомлення про дострокове розірвання договору фінансового лізингу, а відтак вимога про стягнення неустойки у розмірі 360 520,32 грн. також є правомірною.

Щодо стягнення пені та штрафу.

Нормами статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язань може забезпечуватися згідно з законом або договором, зокрема, неустойкою.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 7.1.1. Загальних умов за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених Договором, Лізингоодержувач повинен сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно п.7.1.2. Загальних умов, у разі прострочення (затримки) сплати лізингових платежів та інших платежів за Договором понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів, крім пені, передбаченої п.7.1.1. Загальних умов, Лізингоодержувач оплачує штраф у розмірі 10% (десять відсотків) від суми простроченої заборгованості.

Згідно п. 7.1.7. Загальних умов, при нарахуванні штрафних санкцій та неустойки, положення ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України до Договору не застосовуються. Неустойка та інші штрафні санкції нараховується за весь період прострочення виконання зобов`язань. До вимог про стягнення штрафних санкцій застосовується позовна давність три роки.

На підставі наведених вище пунктів договору відповідачеві нараховано 19 152,64 грн. - 10% штрафу та 138 780,74 грн. пені.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки.

Перевіривши розрахунок пені та штрафу наданий позивачем, суд вважає, що наданий позивачем розрахунок є правильним.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 19 152,64 грн. та пені в розмірі 138 780,74 грн. пені.

Щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно зі частиною 2 статті 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

Виходячи із положень статті 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Визначене частиною другою статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у такого боржника в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму «інфляційних втрат» як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

У постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/1307/19 викладений правовий висновок, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

З огляду на наведене, оскільки відповідачка допустила прострочення виконання грошового зобов`язання Позивач правомірно нараховує 3% річних та інфляційні втрати.

Позивачем заявлена вимога про стягнення 3% річних у розмірі 10 842,57 грн та інфляційних втрат у розмірі 31 287,30 грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем, суд вважає його правильним, а позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження існування істотних обставин у відповідача, які слугували б поважною причиною невиконання взятих на себе зобов`язань, суду не надано.

З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із статтею 133 ЦПК судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до статті 141 ЦПК України стягує із відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати зі сплати судового збору у розмірі 14 956,03 грн.

Керуючись статтями 2, 76-83, 141, 263-265, 273, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УЛФ-ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УЛФ-ФІНАНС» (, місцезнаходження: 04205, м. Київ, просп. Оболонський 35, оф. 300) заборгованість за договором фінансового лізингу №9539/04/21-Г від 08.04.2021 року у сумі 997 068,52 грн. (дев`ятсот дев`яносто сім тисяч шістдесят вісім гривень 52 копійки), з яких: 180 260,16 грн. заборгованість по сплаті лізингових платежів; 256 494,79 грн. розмір всіх майбутніх лізингових платежів у частині оплати вартості об`єкта фінансового лізингу; 360 520,32 грн. неустойка; 19 152,64 грн. штраф 10%; 138 780,74 грн. пеня; 10 842,57 грн. 3% річних; 31 287,30 грн. інфляційні нарахування.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «УЛФ-ФІНАНС» (, місцезнаходження: 04205, м. Київ, просп. Оболонський 35, оф. 300) витрати по оплаті судового збору у розмірі 14 956,03 грн. (чотирнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість гривень 03 копійки).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Одеського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Є. М. Панасенко