Провадження №2/359/648/2025
Справа №359/9390/24
РІШЕННЯ

Іменем України

13 червня 2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Журавського В.В.

при секретарі Алфімовій І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу, Остапенко Є.Є., про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст пред`явленого позову.

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 7 вересня 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ковалівка Сватівського району Луганської області загинув чоловік позивача - ОСОБА_3 , під час виконання ним бойового завдання по захисту Батьківщини від повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну

Після його смерті відкрилася спадщина. Позивач та відповідач являються спадкоємцями першої черги права на спадкування за законом.

Однак, 27 травня 2024 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу, Остапенко Євгенією Євгеніївною була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 90/02-31, на підставі якої позивачу було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки ОСОБА_1 не була зареєстрована за однією адресою з ОСОБА_3 і заява про прийняття спадщини після його смерті позивачем в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини до приватного нотаріуса не надходила.

Натомість позивач вважає, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Також, позивач наголошував на тому, що спільне проживання осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, презюмується.

Позивач та її чоловік, ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, спільно проживали однією сім`єю за адресою місця знаходження житлового будинку під АДРЕСА_1 в період з листопада 2017 року по день, коли ОСОБА_3 вступив на військову службу до Збройних Сил України в кінці лютого 2022 року під час загальної мобілізації на період оголошення воєнного стану та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка приймала участь у безпосередніх військових діях на лінії зіткнення з військами російської федерації в Луганській області.

З урахуванням наведених вище обставин, позивач просив суд встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини.

2. Процесуальні дії у цивільній справі.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2024 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області, Остапенко Є. Є., належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної щодо майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (номер у нотаріуса 6/2023, номер у Спадковому реєстрі 70536744)

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2024 було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

3. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Представник позивача, адвокат Ковальчук С.М. підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Сенін В.Ю., вказав на необґрунтованість пред`явленого позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У поданому до суду у відзиві на позовну заяву представником відповідача було зазначено, що з серпня 2019 року, ОСОБА_3 змінив своє місце проживання та припинив шлюбні стосунки з позивачем, став проживати з рідною сестрою ОСОБА_4 та її родиною. Одночасно звернув у вагу суду на те, що ОСОБА_3 познайомився та почав будувати спільне життя з іншою жінкою Тетяною Андріївною, з якою він планував одружитися і мати повноцінну сім`ю. Похованням ОСОБА_3 займалася ОСОБА_4 за свої кошти.

Представник відповідача ОСОБА_5 також підтримав позицію представника відповідача, адвоката Сеніна В.Ю., та просив суд повністю відмовити у задоволенні позову з аналогічних підстав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу, Остапенко Є.Є. не з`явилась у судове засідання та свої пояснення стосовно пред`явленого позову не надав.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ковалівка Сватівського району Луганської області молодший сержант ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , номер обслуги 2-го відділення 30го взводу протитанкових ракетних комплексів батареї протитанкових ракетних комплексів військової частини НОМЕР_1 , вірний військовій присязі, захищаючи Батьківщину від повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну, - загинув.

Факт смерті ОСОБА_3 , підтверджується даними, які містяться в свідоцтві про смерть (Серія НОМЕР_2 ), виданого 13 грудня 2022 року Бориспільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ).

Після смерті ОСОБА_3 , на підставі ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом, відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Право на спадкування, згідно із нормами ч.1 та ч.3 ст. 1223 ЦК України, виникає у день відкриття спадщини і належить особам, зазначеним у заповіті. В той час, як передбачено ч.2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

ОСОБА_3 за час свого життя не складав заповіту як особистого розпорядження на випадок своєї смерті щодо свого майна, а тому право на спадкування одержують особи першої черги права спадкування за законом, а за їх відсутності - спадкоємці наступних черг.

Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, відповідач, ОСОБА_2 , являється спадкоємцем першої черги права на спадкування за законом, оскільки є батьком спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом, на підставі ч.1 ст. 1268 ЦК України, має право прийняти спадщину або не прийняти її.

В той час, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, згідно із положенням ч.1 ст. 1269 ЦК України, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу, ОСОБА_6 за місцем відкриття спадщини, після смерті ОСОБА_3 , із письмовою заявою про прийняття спадщини за законом, яка була подана відповідачем в шестимісячний строк, який встановлений ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини.

Оскільки відповідачем була вчасно подана заява про прийняття спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину.

Приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу, Остапенко Є.Є. була заведена спадкова справа № 6/2023 та внесені відомості про реєстрацію спадкової справи до Спадкового реєстру, що підтверджується Витягом із спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 17 травня 2024 року за № 76993373

7 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану вчинено запис за № 57, на підтвердження чого було видано свідоцтво про шлюб (Серія НОМЕР_3 ), від 07 вересня 2013 року виконавчим комітетом Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Тому, ОСОБА_1 , відповідно до положення ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги права на спадкування за законом, оскільки є дружиною спадкодавця, ОСОБА_3 .

В той час, згідно із положенням ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку, який починається з часу відкриття спадщини, встановленого ч.1 ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

27 травня 2024 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу, Остапенко Євгенією Євгеніївною була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 90/02-31, на підставі якої позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки ОСОБА_1 не була зареєстрована за однією адресою з ОСОБА_3 і заява про прийняття спадщини після його смерті позивачем в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини до приватного нотаріуса не надходила.

За змістом норми ст. 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Так, відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Отже, спільне проживання осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, презюмується.

Місцем проживання фізичної особи згідно із ч. ч. 1, 2, 6 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтями 2, 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним місцем проживання спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Приписи ч. 3 ст. 1268 ЦК України вимагають наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч.3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17.

Як було встановлено судом, позивач та її чоловік, ОСОБА_3 , із 7 вересня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

У справі відсутні будь-які фактичні дані, які б вказували на те, що між позивачем та ОСОБА_3 шлюб був розірваний у визначеному законом порядку станом на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а тому він був діючим, і такі особи вважаються такими, що перебувають у зареєстрованому шлюбі з усіма передбаченими на те правовими наслідками, наявністю між ними прав та обов`язків подружжя.

Також, відповідачем не було надано суду будь-яких фактичних даних на підтвердження того, що ОСОБА_3 вчиняв будь-які юридичні дії спрямовані на розірвання в установленому законом порядку шлюбу з позивачем, або ж існування у нього непереборних, істотних труднощів у не можливості реалізації свого власного волевиявлення на розірвання шлюбу з позивачем, зокрема і до вступу на військову службу.

Не містяться у справі і будь-які дані, які б свідчили, що ОСОБА_3 за час життя намагався встановити юридичний факт роздільного проживання з позивачем, або ж мав будь-яке волевиявлення на фактичне припинення шлюбних відносин з позивачем, зокрема звернення до суду для встановлення факту роздільного проживання та ухвалення відповідного рішення суду з цього питання, заяви до компетентних органів, листування чи інші належні та допустимі докази на підтвердження таких обставин.

Встановлення судом таких обставин прямо свідчить про відсутність у справі будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що померлий ОСОБА_3 мав намір припинити шлюб з позивачем або ж припинив його шляхом розірвання у визначеному законом порядку, чи встановив факт роздільного проживання з позивачем.

Окрім того, що позивач з ОСОБА_3 продовжували перебувати у зареєстрованому шлюбі на час смерті останнього, обставини щодо їх спільного проживання станом на час його смерті та відкриття спадщини підтверджуються Актом обстеження житлово-побутових умов, складеного 23 жовтня 2024 року депутатом Бориспільської міської ради, ОСОБА_8 , який за результатами обстеження житлово-побутових умов громадянки ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням попередньо відібраних письмових свідчень сусідів, ОСОБА_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_10 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зазначив про те, що ОСОБА_1 постійно проживала з ОСОБА_3 , за вищевказаною адресою з 2017 року по день його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Будучи допитаною під час судового розгляду, свідок ОСОБА_10 , пояснила суду, що дійсно є сусідкою позивача та починаючи з 2017 року бачила як померлий ОСОБА_3 постійно проживав разом із позивачем однією сім`єю в житловому будинку під АДРЕСА_1 , по день смерті ОСОБА_3 . Аналогічні пояснення нею були надані старості с. Рогозів і під час судового розгляду підтвердила, що на зворотному боці Акту обстеження-житлово побутових умов текст від її імені написаний саме нею з проставленням підпису.

Аналогічні обставини були підтверджені допитаним у суді свідком ОСОБА_11 .

Факт постійного проживання позивача та ОСОБА_3 за однією адресою в житлового будинку під АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини підтверджується самим Сповіщення сім`ї ІНФОРМАЦІЯ_4 за № 1/2/1382 від 5 грудня 2022 року, в якому адреса для сповіщення зазначена: АДРЕСА_1

Крім того, суд вважає, що в силу положення ст. 3 СК України, відсутність ОСОБА_3 за адресою місця знаходження житлового будинку під АДРЕСА_1 на період проходження ним військової служби в Збройних Силах України під час дії правового режиму воєнного стану в України, є поважною причиною його тимчасової відсутності та не свідчить про припинення шлюбу чи постійного проживання позивача та ОСОБА_3 за однією адресою, оскільки подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з роботою чи з інших поважних причин не проживають спільно.

Таке положення ст. 3 СК України застосовується виключно щодо подружжя та поважності причин відсутності одного із них за поважних причин, вичерпний перелік яких законом не передбачено.

Таким чином, з наведених вище обставин та правового регулювання спірних правовідносини, суд приходить до висновку, що позивач та її чоловік, ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, який не припинений у визначеному законом порядку та за відсутності у справі будь-яких даних, що за життя ОСОБА_3 припинив шлюб, спільно проживали у шлюбі однією сім`єю за адресою місця знаходження житлового будинку під АДРЕСА_1 по час смерті ОСОБА_3 (час відкриття спадщини), з врахуванням поважності причин відсутності ОСОБА_3 за вказаною адресою, пов`язаною із вступом його на військову службу до Збройних Сил України в кінці лютого 2022 року під час загальної мобілізації на період оголошення воєнного стану, що в силу вимог ст. 3 СК України є його тимчасовою відсутністю та не свідчить про втрату відносин подружжя та сім`ї.

Оскільки зі змісту ст. ст. 3, 21 СК України презюмується спільне проживання осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, саме на відповідача покладається обов`язок спростувати вказану презумпцію.

Однак, відповідачем така презумпція не спростована у визначеному законом порядку з наданням належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б у їх сукупності дали б підстави для обґрунтованого висновку про факт роздільного проживання позивача та його чоловіка, ОСОБА_3 .

Відповідач посилається на те, що із серпня 2019 року ОСОБА_3 постійно проживав однією сім`єю зі своєю рідною сестрою ОСОБА_4 , до моменту загибелі ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , в той час як з позивачем ОСОБА_3 припинив спільне проживання однією сім`єю.

Насамперед сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_3 з кінця лютого 2022 року по день його смерті перебував у лавах Збройних Сил України будучи мобілізованим на період воєнного стану для захисту суверенітету та територіальної цілісності України.

З цього випливає, що оскільки ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_4 не є подружжям, а є іншими особами, які можуть спільно проживати однією сім`єю, на період відсутності ОСОБА_12 з лютого 2022 року по день його смерті вони не могли спільно проживати однією сім`єю і на них не поширюється дія ст. 3 СК України, а іншої норми закону, які б підтверджували збереження спільного проживання однією сім`єю осіб, які не перебувають у шлюбі між собою, на період їх не проживання, - відсутні.

А тому факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та його сестри ОСОБА_4 в період з лютого 2022 року по день смерті ОСОБА_3 , є не можливим в силу вимог закону, оскільки ОСОБА_3 проходив військову службу та лише декілька разів був у відпустці чи/або у відрядженні за межами місця несення служби, у тому числі в с. Ковалівка Сватівського району Луганської області, що сторонами не заперечується, та підтверджується показаннями всіх свідків, що були допитані в суді.

Не може вважатися допустимим доказ наданий відповідачем, а саме: Акт обстеження житлово-побутових умов від 15 грудня 2022 року, складений депутатом Пристоличної сільської ради Стецюком А.М., яким нібито підтверджено, що фактичне місце проживання з 30.08.19 року до дня загибелі ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) було в АДРЕСА_3 разом із сестрою ОСОБА_4 та ведення з нею спільного господарства. При цьому, в акті відсутні посилання на будь-які фактичні обставини та джерела походження таких відомостей, зі змісту яких депутат дійшов би вказаних висновків.

При цьому, будучи допитами в суді в якості свідка, ОСОБА_13 , який є депутатом Пристоличної сільської ради, пояснив, що Акт обстеження житлово-побутових умов від 15 грудня 2022 року був складений ним зі слів відповідача, в той час будь-яких сусідів не опитував, лише володів інформацією від жителів села про те, що нібито ОСОБА_3 проживав разом із сестрою ОСОБА_4 . Самостійно вказаних подій не спостерігав та в належний спосіб пояснення від сусідів не відбирав.

Із вказаних обставин, суд приходить висновку про недопустимість як доказу самого Акту обстеження житлово-побутових умов від 15 грудня 2022 року, так і не бере до уваги показання свідка ОСОБА_13 , який не підтвердив обставини проживання ОСОБА_3 разом із сестрою ОСОБА_4 однією сім`єю з серпня 2019 року по день смерті ОСОБА_3 .

Також не є допустимим доказом Довідка Пристоличної сільської ради від 15 грудня 2022 року про те, що ОСОБА_3 до дня смерті постійно проживав за адресою: АДРЕСА_3 з 30 серпня 2019 року разом із родиною сестри ОСОБА_4 .

Суд приходить до висновку про недопустимість вказаного доказу в силу вимог ст. 78 ЦПК України з тих підстав, що у вказаній довідці не зазначено будь-яких джерел походження такої інформації, яка підтверджується Пристоличною сільською радою, оскільки до безпосередніх повноважень органу місцевого самоврядування відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не належить підтвердження фактичного місця проживання у спосіб видачі такого змісту довідок. Територіальна громада уповноважена вести реєстр територіальних громад та видавати Витяг з реєстру територіальних громад про зареєстроване місце проживання, що є формою підтвердження саме зареєстрованого, а не фактичного місця проживання.

Це ж стосується і Довідки Пристоличної сільської ради за № 2592 від 12 грудня 2022 року про те, що ОСОБА_3 похований 8 грудня 2022 року на кладовищі с. Велика Олександрівка за кошти сестри ОСОБА_4 , оскільки орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями підтверджувати джерело походження коштів на поховання будь-якої особи, що свідчить про її недопустимість як доказу за вимогами ст. 78 ЦПК України.

Більш того, такі обставини не знайшли свого підтвердження шляхом надання відповідачем будь-яких документів, які б підтверджували понесення саме ОСОБА_4 витрат на поховання, у тому числі свідоцтво про поховання, укладений договір про надання ритуальних послуг, платіжні документи про понесення таких витрат, а тому такі обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Суд звертає увагу, що відповідачем не було подано заяви про виклик та допит самої сестри ОСОБА_4 , яка судом не допитувалася для підтвердження або ж спростування вказаних вище обставини щодо спільного проживання її разом із братом, ОСОБА_3 , та понесення нею витрат на поховання.

Зазначення ОСОБА_3 під час проходження військової служби членами своєї сім`ї та близькими родичами, позивача та свою сестру ОСОБА_4 , жодним чином не спростовує перебування позивача з ОСОБА_3 в шлюбі та їх спільного проживання сім`єю на час його смерті.

У відповідь на адвокатський запит представника відповідача, адвоката Сеніна В., ІНФОРМАЦІЯ_6 надав 2 липня 2024 року письмову відповідь за № 59/24 про те, що сповіщення про загибель військовослужбовця ОСОБА_3 вручене дружині ОСОБА_1 .

Надані відповідачем паперові копії електронних доказів у вигляді фотокарток жодним чином не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 із ОСОБА_3 до часу його смерті, як не спростовують фактичне припинення шлюбу позивача з ОСОБА_3 . Такі фотокартки не містять ні дати фіксування, ні події, на підтвердження якої ці фотокартки були надані відповідачем.

Відповідно до положення ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із ч.1 ст. 7 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ, який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 зроблено висновок, що суд може розглядати електронне листування між особами як доказ у справі, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст, підтверджує або спростовує доводи сторін. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Так, представником позивача було заявлено клопотання про надання оригіналів електронних доказів, однак представником відповідача були надані суду невідомі пристрої (мобільні телефони), які містять фотокартки та звукозаписи розмов, однак самих оригіналів електронних доказів суду надано не було, джерело походження мобільних телефонів судом об`єктивно не можливо встановити, що вони належали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як і встановити авторів листування у месенжері, у тому числі фотокарток та аудіо записів, що містяться у переписці. Також, зі слів представника відповідача був представлений мобільний телефон жінки « ІНФОРМАЦІЯ_7 », з якою нібито ОСОБА_3 мав одружитися. Однак, встановити приналежність цього телефону вказаній жінці, об`єктивно суд не має можливості. Більш того, така особа не допитувалася судом в якості свідка для з`ясування таких обставин, на які посилається відповідач.

Допитані під час судового розгляду інші свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , взагалі не змогли підтвердити факт спільного проживання ОСОБА_3 разом зі своєю сестрою ОСОБА_18 однією сім`єю, пояснити в чому полягала відмінність у їх стосунках як близьких родичів та як членів однієї сім`ї, що ведуть спільне господарство, мають спільний побут, а також взаємні права та обов`язки, окрім як те, що вони бачили ОСОБА_3 на подвір`ї та в будинку своєї сестри, як він виходив та заходив до подвір`я за адресою: АДРЕСА_3 . А тому такі покази суд не бере до уваги.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що є всі підстави та докази, що їх підтверджують для встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини, враховуючи те, що відповідачем такі обставини не були спростовані які презюмується в силу вимог закону.

5. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Встановлено, що при зверненні до суду ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1212 гривень. Пред`явлений позов задоволений. Тому з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню витрати на оплату судового збору у розмірі 1212 гривень.

На підставі викладеного та керуючись п.2 ч.1 ст.258, абз.1 ч.6 ст.259, ст.263-265, ч.6 ст.268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1212 грн.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23.06.2025 року.

Суддя В.В. Журавський