провадження № 22-ц/824/9172/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 січня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року представниця ОСОБА_3 - адвокатка Батюсь Т.В. звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, у якій просила суд забезпечити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного сумісного майна, а саме:

накласти арешт на: майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (на земельній ділянці кадастровий номер :01:113:0033); майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 29,9 кв.м. (на земельній ділянці кадастровий номер :01:003:0009).

Заява обґрунтована тим, що з 22 грудня 2001 року сторони перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2024 року у справі №367/239/24 шлюб між сторонами розірвано.

У шлюбі подружжям було набуто спільне сумісне майно, а саме: майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 29,9 кв.м.

Вказані квартири придбавались за рахунок спільних коштів, що підтверджується актами прийому-передачі грошових коштів.

На момент шлюбно-розлучного процесу спорів стосовно даного майна не було, оскільки між подружжям існувала домовленість, що одна з квартир буде передана у власність спільному сину, однак позивачці стало відомо, що відповідач має намір відчужити дане майно на користь третьої особи, що стало підставою для виникнення спору щодо даного майна і позивачка має намір звернутися із позовом про розподіл спільного сумісного майна.

Наразі будинок не введено в експлуатацію, тому дане майно має статус майнових прав. З метою уникнення можливості відповідача відчужити дане майно на користь третьої особи подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 січня 2025 року задоволено заяву адвокатки Батюсь Т.В. про забезпечення позову до подачі позовної заяви. Накладено арешт на майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (на земельній ділянці кадастровий номер :01:113:0033); майнові права на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 29,9 кв.м. (на земельній ділянці кадастровий номер :01:003:0009).

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов Андрій Миколайович 13 березня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 січня 2025 року та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представник апелянта вказав на хибність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Твердження заявника про існуючу домовленість щодо передачі однієї із квартир спільному сину та те, що відповідач має намір відчужити дане майно, не відповідають дійсності, оскільки майнові права були передані третій особі ще до розлучення сторін. А саме, 08 грудня 2023 року на користь ОСОБА_5 .

Більш того, подружжям у шлюбному договорів від 19 грудня 2023 року погоджено, що як рухоме так і нерухоме майно, що належить або буде придбане одним із подружжя під час шлюбу, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване або визначене як спільна часткова власність.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 січня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подачі позовної заяви, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

15 квітня 2025 року представниця ОСОБА_3 - адвокатка Батюсь Тетяна Василівна подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

17 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов А.М. подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу. Підтримавши доводи апеляційної скарги, вказав, що накладення арешту на майнові права на квартири є невідповідним та неадекватним заходом забезпечення позову, оскільки в дійсності у сторін справи не виникає спору щодо майна так як воно належить третій особі та було відчужено за добровільною згодою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов Андрій Миколайович доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_3 - адвокатка Батюсь Тетяна Василівна заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву позивача за зустрічним позовом про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі, адже існує ризик відчуження спірних квартир.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, постановляючи ухвалу суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, дотримався вимог ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Встановлено, що предметом майбутнього позову між сторонами був поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме:

майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (на земельній ділянці кадастровий номер :01:113:0033) та на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 29,9 кв.м. (на земельній ділянці кадастровий номер :01:003:0009).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання. Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження. Указане відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

При цьому колегія суддів зазначає, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Накладення арешту на майно, яке є предметом спору, у даному випадку має на меті, зокрема запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості його виконання.

Підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Спір про поділ майна подружжя передбачає наявність такого майна в натурі під час розгляду справи і до її завершення, а сімейне законодавство встановлює презумпцію спільності майна подружжя і її спростування здійснюється в ході судового розгляду.

Оскільки у цій справі забезпечено майбутній позов ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, передача майнових прав на квартири третій особі до розлучення та вирішення юридичної долі майна подружжя у шлюбному договорі не має визначального значення, адже на час постановлення оскаржуваної ухвали позов до суду не подано, а позивачка на підставі статті 49 ЦК України має право в ході розгляду справи змінити предмет або підстави позову та остаточно визначитися зі способом захисту прав, які вважає порушеними.

Разом з тим, що таке втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку, є виправданим та вкрай необхідним, оскільки спрямовано виключно на забезпечення цивільного судочинства. Арешт майна полягає у позбавленні можливості лише розпоряджатись цими об`єктами нерухомого майна та не призведе до жодних негативних наслідків. Вжиття цього процесуального заходу не порушить вимоги ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а навпаки сприятиме захисту права позивача на справедливий суд, гарантованого ч.1 ст.6 цієї ж Конвенції.

При цьому, такий вид забезпечення позову, як арешт майна не призводить до невиправданого обмеження майнових прав власника оскільки обмежується лише можливість вчиняти дії щодо розпорядження спірним майном.

Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Враховавши суть спору, що виник між сторонами, можливість реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову майбутнім позовним вимогам, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними до майбутніх позовних вимог.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Відповідно до п. в), ч. 4 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Водночас розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 11 травня 2023 року у справі №910/4631/22.

Ураховуючи, що Київський апеляційний суд ухвалив постанову за наслідками розгляду процесуальних питань, які виникли під час розгляду справи у суді першої інстанції (щодо забезпечення позову), а не рішення по суті позовних вимог, він не є тим судом, який уповноважений здійснювати розподіл витрат на даній стадії судового провадження.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова