Справа 206/6841/24
Провадження 2/206/614/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року м. Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Гаркуші В.В.,

за участю секретаря с/з Цибань Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі Позивач/ ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 (далі Відповідач 1, ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі Відповідач 2, ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 (Відповідач 3, ОСОБА_5 ), треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідачів Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова В.О. про витребування нерухомого майна з незаконного володіння, за участю учасників справи:

представника Позивача ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

25.12.2025 року від представника позивача ОСОБА_6 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов в інтересах ОСОБА_1 , в якому представник Позивача просить суд:

- витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

- внести запис Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 51306874 від 01.06.2022 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 53948940 від 01.02.2023 про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 49899262 від 11.04.2023 про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

І. Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог представник Позивача зазначив наступне.

28.12.2018 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2018, посвідченим приватним нотаріусом Лозенко В.В., Позивач придбала квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 . Позивач придбала квартиру в занедбаному стані, а саме після пожежі, надалі, після проведення капітального ремонту, що підтверджується в тому числі рішенням по судовій справі № 206/5095/20, ОСОБА_1 спільно зі своїм малолітнім сином - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вселилась до відремонтованої квартири де було зареєстровано їх місце проживання, і вони мешкали постійно, до часу складання позовної заяви. Зазначена квартира є єдиним житлом Позивача.

Надалі, у листопаді 2020 року, громадянин ОСОБА_2 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом щодо визнання договору купівлі-продажу нерухомо майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 (далі спірна квартира) від 28.12.2018, посвідченого приватним нотаріусом Лозенко В.В. недійсним, із зазначенням того, що начебто ОСОБА_1 її придбала недобросовісно (справа № 206/5095/20). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2020 № 206/5095/20 в порядку забезпечення позову заборонено відчуження спірної квартири. Так, Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2021 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Надалі, ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського апеляційного суду зі скаргою на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2021 по справі №206/5095/20 та постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.04.2022 апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково: визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 30.01.2003 видане виконкомом міської Ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_9 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири укладений 06.11.2018 між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 спірну квартиру; скасовано запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру номер запису 28382737 від 10.10.2018, внесений державним реєстратором Кравець Олегом Григоровичем. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру номер запису 28770715 від 06.11.2018 внесений державним реєстратором, приватним нотаріусом Мазуренко Сергієм Вячеславовичем; скасовано запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру номер запису 29707305 від 28.12.2018 року внесений державним реєстратором, приватним нотаріусом Лозенко Валентиною Володимирівною. В іншій частині рішення залишено без змін.

В свою чергу, 22.06.2022 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.20211 у справі № 206/5095/20.

Так, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.06.2022 вбачається, що Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР ОСОБА_11 внесені зміни щодо актуальності права власності на квартиру АДРЕСА_1 . З вказаного витягу вбачається, що власником спірної квартири є ОСОБА_2 в повній частці на підставі: 1. Свідоцтва про право власності серія та номер: б/н, виданий 02.10.1996, видавник: Управління житлово-комунального господарства; 2. Рішення суду, серія та номер: справа 206/5095/20 виданий 13.10.2021, видавник Самарський районний суд м. Дніпропетровська; 3. Рішення суду, серія та номер: 206/5095/20, виданий 15.04.2022, видавник: Дніпровський апеляційний суд.

Враховуючи вищевикладені норми та обставини справи представник Позивача вважає, що ОСОБА_11 , як співробітник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР Дніпропетровської області не мав права вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відносно 1/3 частини спірної квартири, у зв`язку з тим, що станом на 09.06.2022 на квартиру ще діяв захід забезпечення обтяження.

Далі, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова В.О. посвідчує 01.02.2023 року договір купівлі продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 та вносить відповідні відомості до Державного реєстру речових прав. Необхідно зазначити, що огляд квартири не проводився, та здійснення реалізації нерухомого майна відбувалось «на осліп», комунальні платежі не сплачувались, та не було жодного прояву того, що покупець має намір на мешкання у квартирі, що підтверджує те, що ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , а правочин є фіктивним.

Надалі, 01.02.2023 року право власності на вищевказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу (серія та номер: 260) від 01.02.2023 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. Того ж дня 01.02.2023 нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. посвідчено іпотечний договір (серія та номер: 261) згідно якого іпотекодавцем є ОСОБА_3 , а іпотекодержателем є ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в розмірі основного зобов`язання яке складає 1 410 000,00 грн (договір позики, серія та номер б/н, виданий 01.02.2023, видавник ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , строк виконання зобов`язання 01.04.2023. При цьому необхідно звернути увагу, що договір іпотеки був укладений строком виконання місяць, що лише підтверджує те, що він не був направлений на реальне настання наслідків, а лише формальне подальше передання «права власності» на квартиру». Тобто вищезазначений договір також можна стверджувати, що він є фіктивним правочином, оскільки його було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ст. 234 ЦК України).

Необхідно зазначити, що ОСОБА_2 був достеменно обізнаний про оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду по справі № 206/5095/20 до Верховного суду України, однак, розуміючи, що постанова незаконна, все одно здійснив продаж квартири. В свою чергу, нотаріус Сеідова В.О., одразу вносить заборону відчуження зазначеного в договорі майна спірної квартири, яка належить ОСОБА_2 , до виконання, припинення чи розірвання договору». Таким чином, ОСОБА_12 , будучи достовірно обізнана, що вказана квартира, на момент складання Договору іпотеки, вже не належить ОСОБА_2 через те, що останній за якусь мить до цього продав її ОСОБА_3 , завіривши договір купівлі продажу у нотаріуса Сеідової В.О., виносить обтяження на квартиру, яка, начебто, належить ОСОБА_2 . Тобто, заборона накладена на квартиру АДРЕСА_1 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. є недійсною.

Так, 25.02.2023 близько 14:00 в той час, коли ОСОБА_1 спільно зі своїм малолітнім сином поверталась до місця свого мешкання, а саме до квартири АДРЕСА_1 , двоє невстановлених осіб вийшли із білого автомобіля марки «Нісан Ліф», д.н.з. НОМЕР_3 та окликнувши її на ім`я зупинили. В подальшому, один з чоловіків підійшов до ОСОБА_1 та повідомив, що його звати ОСОБА_13 , а квартира в якій мешкає вона спільно зі своїм малолітнім сином вже належить йому, оскільки вказану квартиру віддали йому в рахунок боргу. Також ОСОБА_13 повідомив, що він має на меті примусово висилити ОСОБА_1 спільно з її малолітнім сином на вулицю, із застосуванням сили, при необхідності. В подальшому ОСОБА_1 звернулась до працівників поліції з приводу вказаної події, та її звернення було зареєстровано до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000058 від 07.03.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України. Крім того, протягом березня 2023 до квартири ОСОБА_1 неодноразово приїжджали адвокат Ільїн Олександр Миколайович та ОСОБА_5 (вказані данні були встановлені в ході подальшого проведення досудового розслідування), а також інші невстановлені в ході проведення досудового розслідування особи, які вчиняли, та продовжують майже щоденно вчиняти, психологічний вплив, створювали умови непридатні для життя в квартирі, в якій також мешкає малолітня дитина ОСОБА_14 , які полягали у втручанні в електромережу будинку шляхом пошкодження дроту живлення квартири ОСОБА_1 . Проте не зважаючи на вищевикладене, ОСОБА_15 продовжує мешкати за вищезазначеною адресою разом із своїм малолітнім сином та сплачувати комунальні послуги, чекаючи рішення Верховного суду по справі № 206/5095/20.

Необхідно зазначити, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2023 задоволено клопотання слідчого, застосовано захід забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000943 від 21.12.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 із забороною будь-яких форм відчуження, перереєстрації та розпорядження.

Постановою Верховного Суду від 22.03.2023 по справі № 206/5095/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 15.04.2022 скасовано, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2021 залишено в силі, а саме у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі продажу, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування записів про державну реєстрацію права власності відмовлено повністю. Окремою ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.03.2023 направлено до Офісу Генерального прокурора окрему ухвалу для організації перевірки наявності ознак можливого кримінального правопорушення при складенні та використанні свідоцтва про право власності на житло від 30.01.2003 року на ім`я ОСОБА_9 , реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_9 , і подальшого відчуження ним цієї квартири та вжиття, у разі необхідності, прокурором заходів, передбачених законом. Проте, незважаючи на наявну постанову Верховного Суду та встановлення нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , вона, за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перебуває у власності третіх осіб.

З урахуванням наявної постанови Верховного Суду представником Позивача, на підставі ст. 444 ЦПК України, було здійснено звернення до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про поворот виконання рішення суду, а саме Постанови Дніпровського апеляційного суду від 15.04.2022. Проте ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року відмовлено у задоволені заяви, а Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.11.2023 залишено зазначену ухвалу без змін. Вищезазначені рішення суду обґрунтовані тим, що спірний об`єкт нерухомості вибув із права власності сторін по справі, належить на праві власності третій особі, що не була залучена до участі у справі, укладені договори не скасовані, не визнані неукладеними, нікчемними, крім того, щодо об`єкта нерухомості зареєстровані обтяження.

Представник Відповідача 2 надала суду пояснення, в яких заперечувала проти позову. Свої доводи обгрунтувала тим, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.10.1996 року належить право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Іншими співвласниками квартири були його батько, ОСОБА_16 та мати ОСОБА_10 , яким належало право власності по 1/3 частині квартири кожному, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.10.1996.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_16 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

За життя, ОСОБА_16 склав заповіт, яким заповів все своє майно. ОСОБА_10 .

ОСОБА_10 відповідно до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті ОСОБА_16 , адже на момент його смерті проживала разом з ним та була зареєстрована, що підтверджується довідкою від 27.08.2020.

Відповідно після смерті ОСОБА_16 , ОСОБА_10 успадкувала 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10 , після смерті якої відкрилася спадщина на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Після її смерті ОСОБА_2 протягом шестимісячного строку звернувся до приватного

нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу, Повєткіної Надії Миколаївни із заявою про прийняття спадщини. Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_10 відсутні. Заповіту за життя вона не залишила.

Відповідно після смерті ОСОБА_10 ОСОБА_2 , успадкував 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

17.10.2014 ОСОБА_2 був засуджений та йому було призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі і він перебував у місцях позбавлення волі до 14.06.2019.

У червні місяці 2019 року коли ОСОБА_2 відбув призначене покарання і коли звільнився з в`язниці, виявилося, що в квартирі проживає ОСОБА_1 , яка зараз є власником квартири.

Після цього він дізнався, що 10.10.2018 шахраї в особі ОСОБА_9 використовуючи фальсифіковані документи, надали державному реєстратору підроблені документи, чим ввели його в оману та на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло від 30.01.2003 року, зареєстрували за собою право власності на належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 15.04.2022 по справі №206/5095/20 в матеріалах справи відсутні будь-які докази видачі свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_9 у законний спосіб, оскільки станом на 2003 рік останній навіть не був зареєстрований за спірною адресою, що надавало йому в порядку ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набути таке право власності на квартиру, яка на той час у дійсності вже належала на праві власності, набутого в порядку приватизації у 1996 році ОСОБА_16 , при цьому, порівнюючи обидва свідоцтва, на зворотній стороні позначено номер у реєстровій книзі як 501п-1345-96, тоді як у свідоцтві ОСОБА_16 номер у реєстровій книзі є 72п-79, що свідчить про зайві дві цифри у свідоцтві ОСОБА_9 , які навіть не зазначено у реєстровій книзі на її викопіювальній сторінці №96 у записі реєстрового номеру про право власності ОСОБА_17 на спірну квартиру, який є помилковим, що ставить під сумнів наявність у ОСОБА_9 отриманого права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 у законний спосіб.

Отже, фактично на момент звернення ОСОБА_2 до нотаріуса у 2012 році із заявою про прийняття спадщини право власності ОСОБА_16 , батька позивача, у встановленому законом порядку не було скасовано, та підстави вважати ОСОБА_9 власником спірної квартири відсутні.

Таким чином, ОСОБА_9 , який вчинив 06.11.2018 року купівлю-продаж спірної квартири, не маючи на неї права власності, оскільки для укладення правочину використовував підроблений правовстановлюючий документ (свідоцтво про право власності на житло від 30.01.2003, його дії не були спрямовані на реальну передачу нерухомого майна у власність як товару купівлі-продажу ОСОБА_7 з фактичною передачею грошових коштів від неї, враховуючи перепродаж спірної квартири ОСОБА_7 . ОСОБА_1 в ланцюгу правочинів.

Отже, ОСОБА_2 реалізував своє право на повернення майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка вибула із його власності поза його волею.

У подальшому, згідно із Договором купівлі-продажу квартири (далі Договір), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. від 01.02.2023, зареєстровано в реєстрі за №260, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Жодних порушень при купівлі спірної квартири зі сторони ОСОБА_3 не було. Відповідно до п.7 вищезазначеного договору купівлі-продажу договору Продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продану квартиру та підписання цього свідчить про відсутність до Покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

В Листі ВСУ від 01.07.2013 року зазначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення частини другої ст.328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності. Це означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність, і добросовісність такого набуття.

01.02.2023 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. посвідчено Договір іпотеки, згідно якого іпотекодавцем є ОСОБА_18 , іпотекодержателем є ОСОБА_5 , а предметом іпотеки квартира АДРЕСА_1 .

Із статті 2 Договору іпотеки вбачається, що іпотека за цим Договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником боргових Зобов`язань за Договором позики б/н від 01.02.2023. Боржник зобов`язаний повернути Іпотекодержателю суму отриманої позики, а саме: повернути іпотекодержателю позику у розмірі 1 400 000.00 гривень, що за валютним курсом становить суму 35 000,00 доларів США.

Оскільки грошові кошти ОСОБА_3 у встановлені строки повернути ОСОБА_5 не зміг, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 11.04.2023 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О., право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 .

Отже, сім`єю ОСОБА_19 набуто право власності по 1/3 частині спірної квартири на законних підставах в порядку приватизації, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02.10.1996 в порядку приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням (наказом) від 02 жовтня 1996 року за №7/249-96 із внесенням запису №721-79 У реєстрову книгу.

Станом на час розгляду справи вищезазначене свідоцтво про право власності на житло недійсним не визнано, як і усі наступні правочини, як то договори купівлі-продажу, договір іпотеки.

Враховуючи зазначене, представник відповідача 2 просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (т. 2, а.с. 12-13).

У судовому засіданні 04.07.2025 представник позивача підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов в повному обсязі з підстав, викладених в позові.

Відповідач 1 судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, будь-яких заяв, клопотань від останнього на адресу суду не надходило.

Відповідач 2 та його представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Від представника відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи (т. 2, а.с. 62), однак зазначене клопотання передано судді вже після судового засідання, про що свідчить довідка керівника апарату (т.2, а.с. 64), а тому залишилось без розгляду.

Відповідач 3 та його представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, будь-яких заяв, клопотань від останніх на адресу суду не надходило.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на сторі відповідачів - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явивився, про дату та час судового засіданні повідомлявся належним чином, будь-яких заяв, клопотань до суду не надходило.

Третя особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідачів - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова В.О. у судове засідання не з`явивилась, про дату та час судового засіданні повідомлялась належним чином, подала до суду заяву, в які просила справу розглядати без її участі та прийняти рішення на розсуд суду (т. 2, а.с.53).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 206/6841/24 від 25.12.2024 головуючою у справі визначено суддю Прінь І.П..

Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра Прінь І.П. від 30.12.2024 позовну заяву залишено без руху.

03.01.2025 від представника позивача надійшла заява про виконання ухвали суду, вказані в ухвалі недоліки усунуто.

Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра Прінь І.П. від 21.01.2025 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра ОСОБА_20 від 23.04.2025 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до Рішення Вищої Ради Правосуддя від 06.05.2025 Суддя ОСОБА_20 була звільнена з посади судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області (відряджена до Самарського районного суду міста Дніпра) у зв`язку з поданням заяви у відставку.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Самарського районного суду міста Дніпра від 08.05.2025 № 110-р справу направлено на повторний автоматизований розподіл судових справ.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 08.05.2025 головуючим у справі визначено суддю Гаркушу В.В.

Ухвалою судді Самарського районного суду міста Дніпра Гаркушею В.В. від 19.05.2025 справу прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду на 28.05.2025.

28.05.2025 судовий розгляд відкладено за клопотанням представника відповідача 3.

04.07.2025 представник Відповідача 2 подала до суду клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, однак останнє залишилось без розгляду, оскільки передано судді вже після проведення судового засідання.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28.12.2018 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2018, посвідченого приватним нотаріусом Лозенко В.В., ОСОБА_1 придбала квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 103-104). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що власником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 є Позивач (т. 1, а.с. 105).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2020 у справі №206/5095/20 в порядку забезпечення позову накладено судом заборону відчуження спірної квартири. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2022 скасовано зазначений захід забезпечення позову (т. 1, а.с. 30-33).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2021 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомо майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 від 28 грудня 2018 року, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування записів про державну реєстрацію права власності (т. 1, а.с. 114-119, 54-60).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.04.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково: визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 30.01.2003 видане виконкомом Дніпропетровської міської Ради на ім`я ОСОБА_9 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири укладений 06.11.2018 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 . Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 спірну квартиру; скасовано запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру номер запису 28382737 від 10 жовтня 2018 року, внесений державним реєстратором Кравець Олегом Григоровичем. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру номер запису 28770715 від 06 листопада 2018 року внесений державним реєстратором, приватним нотаріусом Мазуренко Сергієм Вячеславовичем; скасовано запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру номер запису 29707305 від 28 грудня 2018 року внесений державним реєстратором, приватним нотаріусом Лозенко Валентиною Володимирівною. В іншій частині рішення залишено без змін (т. 1, а.с. 61-76).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.06.2022 вбачається, що Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР ОСОБА_11 внесені зміни щодо актуальності права власності на квартиру АДРЕСА_1 . З вказаного витягу вбачається, що власником спірної квартири є ОСОБА_2 в повній частці на підставі: 1. Свідоцтва про право власності серія та номер: б/н, виданий 02.10.1996, видавник: Управління житлово-комунального господарства; 2. Рішення суду, серія та номер: справа 206/5095/20 виданий 13.10.2021, видавник Самарський районний суд м. Дніпропетровська; 3. Рішення суду, серія та номер: 206/5095/20, виданий 15.04.2022, видавник: Дніпровський апеляційний суд (т. 1, а.с. 109).

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. 01.02.2023 посвідчено договір купівлі продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в цілому квартири АДРЕСА_1 та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав (т. 1, а.с. 173-174, 140).

01.02.2023 нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою В.О. посвідчено іпотечний договір (серія та номер: 261) згідно якого іпотекодавцем є ОСОБА_3 , а іпотекодержателем є ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в розмірі основного зобов`язання яке складає 1 410 000,00 грн (договір позики, серія та номер б/н, виданий 01.02.2023, видавник ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , строк виконання зобов`язання 01.04.2023 (т. 1, а.с. 175-179). Цього ж дня нотаріус Сеідова В.О. внесла заборону відчуження зазначеного в договорі майна спірної квартири (т. 1, а.с. 108).

Постановою Верховного суду від 22.03.2023 по справі № 206/5095/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпропетровського апеляційного суду від 15.04.2022 скасовано, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2021 залишено в силі, а саме відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі (т. 1, а.с. 34-53, 120-122).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2023 задоволено клопотання слідчого, застосовано захід забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000943 від 21.12.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а саме: на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 із забороною будь-яких форм відчуження, перереєстрації та розпорядження (т. 1, а.с. 137-140).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2023 року відмовлено у задоволені заяви Позивача про поворот виконання рішення суду, а саме Постанови Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, а Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.11.2023 залишено зазначену ухвалу без змін. Вищезазначені рішення суду обґрунтовані тим, що спірний об`єкт нерухомості вибув із права власності сторін по справі, належить на праві власності третій особі, що не була залучена до участі у справі, укладені договори не скасовані, не визнані неукладеними, нікчемними, крім того, щодо об`єкта нерухомості зареєстровані обтяження (т. 1, а.с. 128-131, 132-136).

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Логвиненко Т.О. 14.04.2023 прийнято рішення про розгляд заяви після прийняття рішення щодо раніше зареєстрованої заяви, а 19.04.2023 прийняв рішення про зупинення розгляду заяви від 13.04.2023 за реєстраційним номером 54918524, підстава не надано документ, відповідно до якого виникає право власності за ним (т.1, а.с. 180, 181).

Позивач сплачує комунальні послуги за користування спірною квартирою, що підтверджується відповідними квитанціями (т. 1, а.с. 141-172).

Попередній розрахунок судових витрат на правову допомогу Позивача становить 45000 грн (97-98). Сплачений судовий збір Позивачем становить 19101 грн (а.с. 19, 191).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Правова оцінка суду

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові та речові докази, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності. У § 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод закріплене право на повагу до житла. Воно охоплює право на житло та не бути виселеним чи позбавленим житла. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21.02.90 у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24.11.86 у справі «GiLLow v. the U.K.», так і на наймача (рішення від 18.02.99 у справі «Larkos v.Cyprys»). У § 2 ст.8 Конвенції чітко визначено підстави за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у § 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Водночас державі надаються широкі межі для розсуду. Які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у § 2 ст.8 Конвенції.

Згідно зі статтями 316, 317, 386, 387, 388 Цивільного кодексу України власник має право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном та витребувати його від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа цим майном. У разі добросовісного набуття від особи, яка не мала права на відчуження, витребування можливе лише у випадках, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Суд зазначає, що позовні вимоги за своєю суттю є речово-правові, що полягають у витребуванні Позивачем належного їй нерухомого майна квартири, що вибула з її володіння без її волі та наразі зареєстрована за іншою особою.

Судом встановлено, що Позивач 28.12.2018 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лозенко В.В., придбала спірну квартиру у ОСОБА_7 та набула право власності на неї, що підтверджується відповідним записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому суд враховує, що постановою Верховного Суду від 22.03.2023 року у справі № 206/5095/20 касаційну скаргу Позивача задоволено частково: скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.04.2022 та залишено в силі рішення Самарського районного суду від 13.10.2021 про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі продажу, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, не підлягають повторному доказуванню у справі, в якій беруть участь ті самі особи. Отже, постанова Верховного Суду від 22.03.2023 року №?206/5095/20 має силу преюдиції і не потребує додаткового підтвердження в цьому провадженні.

Таким чином, остаточним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу від 28.12.2018 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 є дійсним, а право право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру є законним та підлягає захисту.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про правомірність набуття права власності Позивачем на спірну квартиру, а також те, що остання є добросовісним набувачем спірної квартири, одразу після придбання квартири зареєструвала там своє проживання, зробила капітальний ремонт, до теперішнього часу проживає, сплачує комунальні послуги, здійснює витрати по утриманню вказаного майна, тобто користується та мирно володіє вказаним майном разом зі своєю дитиною.

Крім того, суд враховує, що договір купівлі?продажу спірної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01.02.2023 та іпотечний договір між ОСОБА_3 і? ОСОБА_5 від 01.02.2023 були укладені в період дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 15.04.2022, яка на той момент була чинною та набрала законної сили, проте постановою Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №?206/5095/20 цю апеляційну постанову скасовано, а рішення Самарського районного суду від 13.10.2021 залишено в силі.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18, на яку посилається представник позивача та відповідно до якої Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Крім того, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 27.11.2024 року у справі № 204/8017/17, провадження № 14-29цс23, відповідно до якої власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України Суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи те, що у правовідносинах у цій справі мало місце юридичне вибуття майна спірної квартири з володіння Позивача, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом, спосіб захисту вибраний Позивачем, а саме витребування спірної квартири у Відповідача 3, як кінцевого набувача спірної квартири на користь Позивача, є правильним.

Суд зазначає, що Позивачем не було надано достатніх та належних доказів на підтвердження недобросовісності Відповідача 3. На момент укладення правочину, на підставі якого ОСОБА_5 набув право власності, відповідні реєстраційні записи були наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і рішення апеляційного суду, що підтверджувало право власності Відповідача 1, який в подальшому продав спірну квартиру Відповідачеві 2 було чинним.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

За приписами ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Таким чином, добросовісність набувача презюмується. Це означає, що закон виходить з презумпції, що особа, яка набула майно, є добросовісною, якщо не доведено протилежне. Недобросовісність набувача потребує доведення. Тягар доказування того, що набувач знав або мав знати про відсутність у продавця права відчужувати майно, лежить на позивачеві.

Суд, оцінивши обставини укладення договору іпотеки між Відповідачем 2 та Відповідачем 3, а також подальшу поведінку сторін, не встановив належних і допустимих доказів, які б спростовували презумпцію добросовісності кінцевого набувача спірної квартири Відповідача 3.

Однак, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача.

Суд зазначає, що майно спірна квартира вибула з володіння Позивача не з її волі, а внаслідок скасування її законного права власності, що дає підстави для застосування саме п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи те, що спірна квартира в Позивача вибула не з її волі шляхом проведення державної реєстрації за іншими особами без належної правової підстави та наразі зареєстрована за Відповідачем 3, саме він є фактичним володільцем спірної квартири в розумінні наведених правових позицій Верховного Суду (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Отже, позовна вимога про витребування квартири з чужого незаконного володіння (віндикація) підлягає задоволенню, а саме: витребування квартири у Відповідача 3 на користь Позивача.

Суд зазначає, що на момент пред`явлення позову (25.12.2023 року) Відповідач 1 не був власником спірної квартири, оскільки його право власності скасовано постановою Верховного Суду від 22.03.2023 року. Відповідач 2 також не був власником спірної квартири, оскільки відчужив її Відповідачу 3. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що Відповідач 1 та Відповідач 2 є неналежними відповідачами, а отже у задоволені позову щодо них слід відмовити.

Стосовно позовних вимог щодо внесення записів до Державного реєстру та скасування записів суд зазначає наступне.

Суд враховує постанову Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 726/1524/19 (провадження № 61-1946св21), на яку посилається Позивач, відповідно до якої «задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права».

Крім того, суд враховує раніше процитовану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 27.11.2024 року у справі № 204/8017/17, провадження № 14-29цс23, відповідно до якої «необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168].

Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)]без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами)».

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування записів у Державному реєстрі речових прав про право власності відповідачів, внесення запису про право власності за Позивачем є неналежним способом захисту, оскільки рішення суду про витребування спірної квартири у Відповідача 3 на користь Позивача є достатньою підставою для відповідних дій державного реєстратора.

Враховуючи викладене вище, суд, всебічно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановлені обставини справи та правові позиції Верховного Суду, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині витребування спірної квартири у Відповідача 3 на користь Позивача. При цьому, враховуючи встановлені у справі обставини, належним відповідачем у межах цієї вимоги є Відповідач 3 як кінцевий набувач майна, а тому Відповідача 1 та Відповідача 2 суд визнає неналежними відповідачами та відмовляє у цій частині позову до них.

Разом з тим, суд враховує, що на спірну квартиру накладено арешт як тимчасовий захід у межах кримінального провадження, що на момент ухвалення цього рішення унеможливлює його виконання. У зв`язку з цим реальне виконання рішення можливе лише після скасування відповідного арешту в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову суд розподіляє судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог.

Позивачем було заявлено 5 позовних вимог, з яких задоволено лише 1 вимогу про витребування майна від Відповідача 3. Дві вимоги стосувалися інших відповідача 1 та Відповідача 2, яких судом визнано неналежними, і, відповідно, у задоволенні позовних вимог до них відмовлено. Дві інші вимоги (про скасування реєстраційних записів та внесення запису про право власності) були відхилені як неналежні (неефективні) способи захисту. З огляду на те, що позов задоволено частково виключно в частині першої позовної вимоги щодо витребування квартири та лише до одного з відповідачів, суд дійшов висновку про покладення на Відповідача 3 обов`язок зі сплати 1/3 частини судового збору, сплаченого позивачем.

Таким чином, з Відповідача 3 на користь Позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 19101/3=6367 грн.

Щодо витрат на правову допомогу, то в матеріалах справи міститься лише попередній розрахунок таких витрат, без належного підтвердження їх сплати чи понесення. З огляду на це, підстав для їх стягнення суд не вбачає.

Водночас позивач не позбавлений права, у разі наявності відповідних доказів, подати заяву про ухвалення додаткового рішення згідно з положеннями ст. 270 ЦПК України протягом п`яти днів з дня ухвалення цього рішення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 392, Цивільного кодексу України, ст. 41 Конституції України, статтями 2, 4, 5, 12, 13, 16, 76-81, 89, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова В.О. про витребування нерухомого майна з незаконного володіння задовольнити частково.

2.Витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

3.У задоволені інших позовних вимог відмовити.

4.Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 6 367 (шість тисяч триста шістдесят сім) гривень.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Представник позивача: ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4

Відповідач 1: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Представник Відповідача 2: ОСОБА_21 , РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_7 .

Відповідач 3: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 .

Представник Відповідача 3: ОСОБА_22 , РНОКПП НОМЕР_8 , м. Дніпро.

Третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, , юридична адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 58, електронна пошта: .

Третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сеідова В.О., адреса: м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 15а, номер телефону: НОМЕР_9 .

Суддя В.В. Гаркуша