Справа № 397/328/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2025 селище Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Максимовича І.В.,

за участю: секретаря судового засідання Рум`янцевої О.І.,

представника позивача - Тригубенка В.І.,

представника відповідача - адвоката Карпенка В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Карпенка В`ячеслава Юрійовича про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

У С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області

від 06.06.2017 задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості; стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість, згідно кредитного договору №KGLWGA01580004 від 07.08.2008, у розмірі 14303 долара США 45 центів, що за офіційним курсом НБУ від 06.06.2017 року складає 26,280938 грн. за 1 долар США, становить 375908 грн. 08 коп., а також судові витрати у розмірі 5786 грн. 46 коп.

14.04.2025 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Карепнка В.Ю, про перегляд вказаного заочного рішення, в якій останній просить скасувати заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06.06.2017 року по справі №397/328/17.

В обґрунтування своєї заяви представник відповідача зазначив, що при проголошенні даного рішення ОСОБА_1 не була присутньою, не отримувала повісток про виклик до суду, про розгляд цієї справи вона не повідомлялася та взагалі не знала про її існування, та про існування заочного рішення суду їй не було нічого відомо.

Зазначена обставина не дозволила їй реалізувати свої процесуальні права, право на захист та можливість знайти адвоката, не мала змоги надати відзив та заперечення на позов, також не мала змогу заявити вимогу щодо застосування строку позовної давності, та подати інші процесуальні документи, відповідно порушено принцип змагальності сторін.

Крім того, ОСОБА_1 не направлялася та нею не отримувалася копія позовної заяви з додатками, ухвала про відкриття провадження та інші документи, на підставі чого вона не мала змоги захиститися та висловити у процесуальний спосіб свою не згоду як відповідача у звинуваченні щодо несплати кредиту, який взагалі не отримувала, крім того заявити про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 74 ЦПК України (станом на час розгляду справи), основним видом судового виклику є повістка. ОСОБА_1 не була присутня під час розгляду справи та ухвалення рішення, оскільки повісток не отримувала і таким чином, була позбавлена можливості знати про дату, час і місце розгляду справи, та у зв`язку з відсутністю реальної можливості отримати інформацію про розгляд справи, отримати позов та додатки до нього, подати відзив на нього, ознайомитись з матеріалами справи на час її розгляду, тобто реалізувати свої процесуальні права, відстояти свою позицію у суді, подати до суду свої заперечення, заяви, клопотання чи пред`явити зустрічний позов.

У зв`язку з тим, що вона не змогла взяти участь у судовому розгляді особисто, чи через представника, вона не змогла скористатися і правами, наданими ст. 43 ЦПК України, а саме надати пояснення, заперечення, прийняти участь у вивченні доказів, що є важливими і мають значення для справедливого розгляду справи.

Крім того, згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України (редакція на час розгляду справи), де зазначено: «у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення)», тобто тільки при повторній неявці у судове засідання, повнотрної неявки ОСОБА_1 , як того вимагає вищезазначена стаття, не було.

Зазначає, що а ні копія кредитного договору, а ні розрахунок заборгованості, не можуть слугувати доказами надання грошових коштів, доказами можуть бути лише первинні бухгалтерськ документи, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». У частині 2 статті 59 ЦПК України (редакція на час розгляду справи) було вказано, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, - не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вказані ним доводи підтверджуються і Постановою Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»: пункт 6: - при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, розгляд справи в частині визначення правильності розміру заборгованості за кредитним договором до моменту надання позивачем доказів того, що умови укладеного договору виконані самим позивачем, - не вбачалося можливим. Тож розрахунок заборгованості є не належним доказом по справі, так як саме непідтверджена доказами сума боргу, а відповідно і розрахунок процентів є неналежним.

При цьому зазначає, що з зазначеною сумою заборгованості категорично не згодні так як жодних валютних зобов`язань у доларах США перед Банком у ОСОБА_1 не маэ, валютний кредит вона не отримувала та не жодного разу не сплачувала.

Згідно ч.2 ст. 64 ЦПК України (редакція на час розгляду справи), письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. У зв`язку з тим, що справу розглянуто без участі ОСОБА_1 та адвоката, не було змоги заявити відповідне клопотання, а також клопотання про витребування доказів (оригіналу договору кредиту, оригіналу первинних бухгалтерських документів (меморіальні ордер, заяву на видачу готівки), договору на відкриття поточного рахунку та ін.), при тому що саме заочне рішення суду не містить взагалі посилання яким доказом підтверджується надання кредиту ОСОБА_1 , при тому що вона повністю заперечує факт його отримання, а так як було проведено заочний розгляд справи, ОСОБА_1 була позбавлена заявити про це, тобто не могла захистити свої права у т.ч. і право власності на грошові кошти, гарантоване ст. 41 Конституції України.

Не досліджуючи питання обставин надання кредиту чи взагалі виникнення кредитних правовідносин у ОСОБА_1 , факту неукладеності (недійсності) кредитного договору чи взагалі існування зобов`язань по ньому, припинення чи зміни зобов`язання, відсутності доказів погашення кредиту, відсутність досудової вимоги направленої ОСОБА_1 , чи підтверджені цифрові дані зазначені в розрахунку заборгованості, якщо так то якими первинними бухгалтерськими документами, у т.ч. і з власним підписом ОСОБА_1 , так як розрахунок заборгованості є одностороннім з боку позивача (зацікавленої сторони по справі) не є доказом заборгованості за відсутності документів, що підтверджують її наявність чи відсутність.

Також у ОСОБА_1 не було змоги заявити про застосування строків позовної давності, а відповідно у суду необхідність врахування обов`язкових вимог п.2 ч.1 ст. 214 ЦПК України, а саме: під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Так необхідно встановити коли позичальницею було здійснено останній платіж чи взагалі нею сплачувався кредит (за умови його отримання), але для цього потрібно витребувати у Банку (позивача) виписку ппо особовому поточному рахунку позичальниці (якщо такий відкривався) та витребувати прибуткові документи (квитанції про погашення кредиту) з її підписом, щоб становити факт звернення позивача до суду з пропуском 3-річного строку позовної давності. Але при наявності заяви від ОСОБА_1 про цей факт, у суду була змога при доведеності позовних вимог застосувати строки позовної давності та відмовити в позові.

Ухвалою судді Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 15.04.2025 заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення прийнято до розгляду та призначено її розгляд (том1 а.с.160-161).

12.05.2025 представником позивача подано відзив на заяву про перегляд заочного рішення, в якій просив відмовити у задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення. Вказав, що виходячи з матеріалів справи та протоколу судових засідань відповідач належним чином повідомлений та від нього не надійшло жодних клопотань, заперечень чи інших документі щодо розгляду даної справи. Суд правомірно провів заочний розгляд справи та виніс судове рішення, яке є законним, справедливим та обгрунтованим. Щодо матеріальних підстав для скасування заочного рішення, то відповідач повинен вказати на докази, якими обгрунтовуються заперечення проти вимог позивача. При цьому, заочне рішення підлягає скасуванню, тільки якщо докази, на які посилається відповідач, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Таким чином, не може бути підставою для скасування заочного рішення посилання відповідача на докази, які були у справі, оскільки вони вже були оцінені судом при ухваленні заочного рішення. Для скасування заочного рішення потрібно, щоб докази були новими (не досліджувались судом при ухваленні заочного рішення) та мали істотне значення для правильного вирішення справи. І тільки за одночасної наявності названих процесуальних і матеріальних обставин суд може скасувати заочне рішення. Відповідачем не надано належних доказів не укладення кредитного договору, а також доказів, які б підтверджували факт виконання зобов`язань за договором. Відповідач не надав жодних доказів до заяви про перегляд заочного рішення, які можуть слугувати підставою для скасування рішення. Всі твердження відповідача зазначені в заяві є надуманими, повністю спростовуються доказами по справі та не впливають на зміст ухвалення рішення. Відповідачем не надано належних доказів, необхідних для скасування заочного рішення суду. Щодо отримання кредитних коштів відповідачем позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. На підтвердження видачі кредитних коштів Банк надав виписки по рахунку та меморіальні ордери. Отримавши кредитні кошти, боржник протягом тривалого часу сплачував чергові платежі по кредиту. Таким чином, відповідно до ч.2 ст. 638, ч.2 ст. 642 ЦК України договір є дійсним, тобто фактичне прийняття пропозиції укладення договору дією. Твердження боржника, що банк не виконав свою частину умов кредитного договору щодо видачі коштів є голослівними, та не відповідають дійсності, адже в наявності наслідки видачі коштів отримання матеріальних благ, що були предметом кредитування. Щодо врахування виписки по картковому рахунку правову позицію висловлено в Постанові Верховного Суду від 16.09.2020 по справі №200/5647/18. Щодо строку позовної давності вказав, що згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 07.08.2028. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. (том 2 а.с.1-76).

02.06.2025 представником відповідача подано додаткові пояснення у справі, в яких просив скасувати заочне рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06.06.2017 по цивільній справі №397/328/17; призначити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання (том 2 а.с.124-126).

Представник відповідача у судовому засіданні заяву про перегляд заочного рішення підтримав з обгрунтувань, зазначених у заяві, просив задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви представника відповідача про перегляд заочного рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06.06.2017 у справі №397/328/17. Крім того вказав, що відносно відповідачки відкривалося виконавче провадження на підставі вказаного рішення суду, під час виконання якого державним виконавцем здійснено стягнення з заробітної плати відповідачки (місце роботи «СТОВ «Альянс Авто»). Таким чином, відповідачці було відомо про прийняте рішення судом, примусове стягнення коштів. Тому заява представника відповідача є не проможною.

Дослідивши матеріали заяви та матеріали справи, повно, всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що заочним рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06.06.2017 задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості; стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість, згідно кредитного договору №KGLWGA01580004 від 07.08.2008, у розмірі 14303 долара США 45 центів, що за офіційним курсом НБУ від 06.06.2017 року складає 26,280938 грн. за 1 долар США, становить 375908 грн. 08 коп., а також судові витрати у розмірі 5786 грн. 46 коп. (том 1 а.с.59, 60-62).

Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно ч.1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно ч.1 ст. 288 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з?явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, згідно чинного законодавства, скасування заочного рішення суду можливе за існування двох умов, однією з яких є поважність причини неявки в судове засідання, про які відповідач не зміг завчасно повідомити. Так, поважними причинами неявки можуть бути хвороба, тривале відрядження, інші обставини, що об`єктивно перешкоджають явці до судового засідання, які, безумовно, повинні бути підтверджені документально відповідними доказами, тобто, повинні додаватися до заяви про перегляд заочного рішення. Крім того, відповідач має подати документи, що свідчать про неможливість повідомити суд про причини неявки у судове засідання.

Водночас, з`ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

У відповідності до ч. 3 ст. 287 ЦПК України, у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: залишити заяву без задоволення; скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

З матеріалів справи встановлено, що 14.03.2017 за вих. №3277/17, №3276/17 та №3275/17 на виконання вимог ч.3 ст. 122 ЦПК України (в редакції станом на час розгляду справи), судом здійснено запит до Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, УДМС України в Кіровоградській області та Олександрівського РС УДМС України в Кіровоградській області щодо реєстрації місця проживання відповідачки ОСОБА_1 (том 1 а.с.24, 25, 26).

20.03.2017 Олександрівський РС УДМС України в Кіровоградській області своїм листом від 16.03.2017 №316 та Олександрівська селищна рада Кропивницького району Кіровоградської області своїм листом від 16.03.2017 №292/04-13 повідомили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.27, 28).

На підставі ухвали судді Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20.03.2017 відкрито провадження по справі №397/328/17 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; призначено попереднє судове засідання. Також згідно ухвали відповідач має право подати до суду в зазначений строк (до 31.03.2017) письмові заперечення проти позову та докази, якими вони обгрунтовуються (том 1 а.с.29).

Ухвала про відкриття провадження від 20.03.2017 разом з копією позову з додатками та повістка направлені відповідачці ОСОБА_1 за місцем реєстрації супровідним листом від 21.03.2017 вих. №3600/17 (том 1 а.с.30).

31.03.2017 у підгтовче судове засідання сторони не з`явилися (том 1 а.с.35) та ухвалою суду від 31.03.2017 призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.05.2017 (том 1 а.с.36-37).

Виклик відповідачки ОСОБА_1 у судове засідання здійснено шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на 10.05.2017 рекомендованим листом за місцем реєстрації проживання, яке повернуто на адресу суду з відміткою про повернення «за закінченням терміну зберігання» (том 1 а.с.41, 42).

Ухвалою суду від 10.05.2017 за клопотанням представника позивача відкладено розгляд справи на 06.06.2017 (том 1 а.с.46, 49-50).

Виклик відповідачки ОСОБА_1 у судове засідання здійснено шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на 06.06.2017 рекомендованим листом за місцем реєстрації проживання, яке повернуто на адресу суду з відміткою про повернення «не проживає» (том 1 а.с.55, 56).

А тому, судом 06.06.2017, на підставі ст. 224 ЦПК України, зі згоди представника позивача, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи та винесено заочне рішення (том 1 а.с.58, 59, 60-62).

Заочне рішення суду від 06.06.2017 направлено відповідачці ОСОБА_1 рекомендованим листом від 09.06.2017 вих. №7098/17 за місцем реєстрації проживання (том 1 а.с.64), однак повернулося на адресу суду з відміткою про повернення «за зазначеною адресою не проживає» (том 1 а.с.131-134).

Крім того, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 про видачу рішення суду у справі №397/328/17 та його отримання 15.05.2018 (том 1 а.с.130).

За замістом ч.5 ст. 74 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи), судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідно до ч.4 ст. 76 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи), у разі відсутності адресата особа, що доставляє повістку, негайно повертає її до суду з відміткою про причини невручення.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи), сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.

Крім цього, згідно правової позиції КЦС ВС викладеної у постанові від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Більш того, Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, зроблено висновок, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення відповідної особи належним.

Сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав судові повістки за належною адресою (місцем зареєстрованого проживання) та які повернулись до суду, не може вважатися поважною причиною неявки в судове засідання, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, в тому числі неповідомлення відповідачем суду іншої адреси проживання/перебування відмінної від адреси його зареєстрованого місця проживання.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року по справі № 2-6236/11 та у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 2-4159/12.

Заочним розглядом справи є специфічна процедура розгляду цивільної справи та її вирішення за відсутності відповідача.

Умовами проведення заочного розгляду справи відповідно до ст. 224 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) було: у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Сама концепція заочного розгляду, яка існувала у ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи) не відрізняється від концепції, яка існує наразі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, беручи до уваги те, що повістки про виклик у судові засідання судом направлялися належним чином за офіційним зареєстрованим місцем проживання відповідачки, а конверти повернулись на адресу суду з довідкою поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки «за закінченням терміну зберігання та у зв`язку з тим, що «за зазначеною адресою не проживає», суд дійшов висновку, що відповідачка вважалася належним чином повідомлена про дати, час і місце судового розгляду.

Таким чином, судом під час розгляду справи здійснені всі засоби передбачені чинним законодавством щодо належного повідомлення відповідачки про дату, час та місце розгляду справи.

Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнов проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41).

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За змістом рішення Конституційного Суду України від 13.125.20112 року №17-рп/2011 у справі №1-9/2011 вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Отже, відповідачка зобов`язана була добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП],№28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

При цьому, судом встановлено, що представником відповідачки не додано до заяви про перегляд заочного рішення жодних належних доказів, які б мали істотне значення для вирішення справи по суті.

Отже, заяву відповідачки про перегляд заочного рішення слід залишити без задоволення.

Частиною 4 ст. 287 ЦПК України передбачено, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 259-261, 284-288 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Карпенка В`ячеслава Юрійовича про перегляд заочного рішення у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду складено 04.07.2025.

Суддя: І.В. Максимович