Справа № 444/2664/17 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В. Є.
Провадження № 22-ц/811/1138/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника позивача Воробець С.І., представника Львівської міської ради - Цапа П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Жовківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради, Львівської обласної військової (державної) адміністрації на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 28 листопада 2002 року уклав договір купівлі-продажу будинку рибака пл. 7,8 кв.м., та гідроспоруди., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Сплатив Продавцеві обумовлену у договорі суму коштів.

Зазначав, що з 2003 року використовує дану земельну ділянку на що оформив договір оренди земель водного фонду. Через необізнаність у законодавстві позивач не здійснював державної реєстрації права власності на майно. На сьогоднішній день це зробити не можливо через те, що угода не є нотаріально посвідчена, а попередній власник у якого купив будівлі припинив свою господарську діяльність.

Крім цього зазначає, що з 2002 року у нікого до позивача не виникало жодних претензій, щодо володіння згаданим майном.

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, а саме будинок рибака «літ.К-1» площею 7,8 кв. м., що знаходиться за адресою: Львівська область, Жовківський район, на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області.

Визнано за ОСОБА_1 , право власності на гідротехнічні споруди ставкового господарства загальною площею 1,1916 га. за межами с.Воля-Гомулецька Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області ( греблі - 2шт., дамби-2 шт.),

Визнано за ОСОБА_1 право власності на гідротехнічні споруди ставкового господарства загальною площею 9,9620 га. за межами с.Воля-Гомулецька Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області ( греблі - 14 шт., дамби-14 шт.),

Рішення в апеляційному порядку оскаржила Жовківська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Львівської міської ради, Львівської обласної військової (державної) адміністрації.

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Стверджує, що оскаржуване рішення Жовківського районного суду Львівської області порушує право комунальної власності Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради як особи, яка набула право власності на вищевказані земельні ділянки згідно п. 24 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду, а тому гідротехнічні споруди ставків, розташовані на землях водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність.

Стверджує, що позивачем ОСОБА_1 не надано, а судом не досліджено жодного доказу про те, чи набуто Відкритим акціонерним товариством автотранспортне підприємство «Західводбуд» у встановленому законом порядку право власності на будинок рибака пл. 7,8 кв.м., та гідроспоруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . чи є такі об`єкти об`єктами нерухомого майна і чи підлягають державній реєстрації.

Також звертає увагу на те, що позов ОСОБА_1 носить формальний характер, а метою подання позову є не визнання права власності (як наявного), а його набуття. У Позивача фактично були відсутні підстави для звернення до суду із позовом про визнання права власності, та взагалі відсутній спір про право, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про набуття Відкритим акціонерним товариством автотранспортне підприємство «Західводбуд» права власності на спірні об`єкти. А відтак ОСОБА_1 на

підставі договору від 28 листопада 2002 року не міг набути права власності, а право власності, яке не виникло - не могло бути порушене, не невизнаватись чи оспорюватись. Відтак й судом в подальшому було безпідставно здійснено захист його прав шляхом визнання права власності на майно.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження слід закрити.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом позову у справі, що переглядається є вимоги про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, а саме: будинок рибака, гідротехнічні споруди ставкового господарства, які розташовані за межами с. Воля-Гомулецька Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області. Позов пред`явлено в листопаді 2017 року до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області.

З матеріалів справи убачається, що Жовківська районна державна адміністрація Львівської області належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи (а.с. 22, 29), представник відповідача браву участь в судовому засіданні (а.с. 31-32), в якому ухвалено оскаржене рішення. Відповідач не скористався своїм правом подати письмове заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення. Копію оскаржено рішення відповідач отримав 27 грудня 20217 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення (а.с. 40).

Судом встановлено, що 28 листопада 2002 року позивач уклав договір купівлі-продажу будинку рибака пл. 7,8 кв.м., та гідроспоруди., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Сплатив Продавцеві обумовлену у договорі суму коштів.

Також встановлено, що з 2003 року позивач використовує дану земельну ділянку на що оформив договір оренди земель водного фонду, однак через необізнаність у законодавстві позивач не здійснював державної реєстрації права власності на майно. На сьогоднішній день це зробити неможливо через те, що угода не є нотаріально посвідчена, а попередній власник у якого купив будівлі припинив свою господарську діяльність.

Окрім цього судом встановлено, що позивач протягом більше 10-ти років відкрито та безперервно володіє будинком рибака пл. 7,8 кв.м., та гідроспорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак може набути право власності на це майно за набувальною давністю.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що таку подано прокурором в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Львівської обласної військової (державної) адміністрації.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесено зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення пункту 13 частини першої статті 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Конституційний Суд України вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру». На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Ця стаття передбачає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Системне тлумачення положень статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах;

2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див.: постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 923/35/19, від 23 липня 2020 року у справі № 925/383/18).

Таким чином, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Визначальним для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 вказаного Рішення).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього самого поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (подібна правова позиція викладена у: постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 08 лютого 2019 року у справі №915/20/18).

Під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначає стороною у справі певний орган.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див.: висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

Також Верховний Суд звертав увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема, у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див.: пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що 04 березня 2025 року в місцевому суді зареєстровано лист Жовківської окружної прокуратури від 03 березня 2025 року № 14.53/05-38-940ВИХ-25 (а.с. 42,43) зі змісту якого убачається, що 03 березня 2025 року до Жовківської окружної прокуратури надійшов лист Галицької окружної прокуратури міста Львова щодо вивчення матеріалів цивільної справи № 444/2664/17, який мотивований тим, що у цій справі місцевим судом 14 грудня 2017 року ухвалено рішення, яким порушено інтереси держави в особі львівської міської ради як власника земельної ділянки. В лист прокуратура просить видати належним чином засвідчену копію рішення суду у справі та надати можливість ознайомитись з матеріалами цивільної справи.

На листі наявні відмітки про те, що прокурор ознайомився з матеріалами справи 06 березня 2025 року, а копію рішення суду отримав 10 березня 2025 року.

Апеляційна скарга прокуратурою подана через систему «Електронний суд» 04 квітня 2025 року.

До апеляційної скарги прокуратурою додано їх листи від 14 березня 2025 року, адресовані Львівській міській раді та Львівській обласній військовій (державній) адміністрації в яким викладено прохання проінформувати прокуратуру про обізнаність адресантів з рішенням суду від 14 грудня 2017 року, повідомити свою позиції щодо рішення суду, а також надати інформацію щодо його оскарження.

У відповідь Львівська міська рада листом від 25 березня 2025 року повідомила окружну прокуратуру про те, що про рішення суду їй стало відомо з листа прокуратури, тому заходи щодо його оскарження радою не вживались. З рішенням суду Львівська міська рада не погоджується, оскільки таким порушено право комунальної власності Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради згідно пункту 24 розділ Х «Перехідні положення» ЗК України.

Листом від 28 березня 2025 року Львівська обласна військова адміністрації повідомила прокуратуру про те, що їй також про рішення суду стало відомо з листа прокуратуру, таке ними не оскаржувалось. Також повідомлено, що на виконання розпорядження облдержадміністрації від 11 січня 2020 року № 10/0/5-20, 13 квітня 2020 року між облдержадміністрацією та гр. ОСОБА_1 укладено договір оренди водного об`єкта № 8 (ставок та ставкове господарство), який знаходиться на земельній ділянці з відповідним кадастровим номером, що розташована за межами населеного пункту на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області, терміном на 33 роки.

Також до скарги додані повідомлення, адресовані прокуратурою Львівській міській раді та Львівській обласній військовій (державній) адміністрації про звернення до суду, датовані 04 квітня 2025 року.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва як Львівської міської ради, так і Львівської обласної військової адміністрації прокурор в апеляційній скарзі зазначав, що правовідносини, пов`язані зі сферою землекористування безпосередньо стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади, адже до відання виконавчих комітетів виконавчих органів місцевих рад належать делеговані повноваження щодо здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства. Звернення прокурора з апеляційною скаргою полягає у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання щодо відчуження нерухомого майна, яке не може перебувати у комунальній власності. В частині порушення прав Львівської міської ради прокурор в апеляційній скарзі посилається на пункт 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. На момент розгляду справи судом земельна ділянка, на якій розташовані спірні об`єкти, перебувала у державній власності Львівської обласної державної адміністрації, яка не була залучена до участі у справі. Ухваливши оскаржене рішення, суд вирішив питання про права та обов`язки останньої, що свідчить про порушення її права таким рішенням.

Щодо подання апеляційної скарги в інтересах Львівської міської ради.

Розділ X «Перехідні положення» ЗК України доповнено пунктом 24 згідно із Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності 27 травня 2021 року.

Відповідно до цього пункту з дня набрання ним чинності землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Надані до дня набрання чинності цим пунктом рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади дозволи на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок державної власності, які відповідно до цього пункту переходять у комунальну власність, є чинними. Особи, які отримали такі дозволи, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом. Рішення про затвердження такої документації, що не була затверджена на день набрання чинності цим пунктом, приймають сільські, селищні, міські ради.

Враховуючи, що предметом позову було визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, набуті позивачем за договором купівлі-продажу, укладеним 28 листопада 2002 року між Відкритим акціонерним товариством «Західводбуд» (продавець) та ОСОБА_1 (продавець), тобто на об`єкти, які не були на момент їх набуття позивачем у державній або комунальній власності, а земельна ділянка на якій вони розташовані, на момент ухвалення оскарженого рішення не відносилась до земель комунальної власності територіальних громад, а розташована поза межами населеного пункту, що не заперечується прокурором, оскарженим рішенням не вирішувалось питання про права та обов`язки держави в особі Львівської міської ради, яка після децентралізації поширює свою юрисдикцію на Жовківський район Львівської області.

При цьому, колегія суддів враховує, що на даний час є дійсним договір оренди водного об`єкта № 8 (ставок та ставкове господарство), який знаходиться на спірній земельній ділянці, що розташована за межами населеного пункту на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області, терміном на 33 роки.

Щодо подання скарги в інтересах Львівської обласної військової адміністрації.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

У пункті 1 частини другої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» викладено висновок Європейського суду з прав людини про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Отже, встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №160/6211/21 (провадження № К/990/25232/22).

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

Згідно з частиною третьою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Системний аналіз змісту частини третьої статті 357 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що на підставі вказаної процесуальної норми суд має право залишити апеляційну скаргу без руху з двох підстав: 1) якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або 2) якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними.

При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку (у разі її неподання разом з апеляційною скаргою) або вказати інші підстави для поновлення строку (за умови визнання судом підстав, вказаних заявником у клопотанні про поновлення строку, неповажними).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання касаційної скарги.

Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18) та від 25 листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007 (провадження № 61-10856св20).

Як вказано вище, згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України правом на апеляційне оскарження судового рішення наділені особи, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судовим рішенням вирішено питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки.

Поновлюючи прокурору строк на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що про оскаржене рішення він дізнався 06 березня 205 року, тому з метою забезпечення права апеляційного оскарження строк на апеляційне оскарження слід поновити.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що на час розгляду справи місцевим судом був чинним договір оренди земельної ділянки площею 47,0 га, укладений між ОСОБА_1 та Жовківською районною державною адміністрацією 15 грудня 2003 року. 28 лютого 2018 року проведена держана реєстрація на спірну земельну ділянку за Жовківською районною державною адміністрацією та реєстрацію договору від 15 грудня 2003 року. Розпорядженням ЛОДА від 29 грудня 2018 року надано дозвіл ОСОБА_1 щодо поділу цієї земельної ділянки на чотири земельні ділянки. Розпорядженням ЛОДА за 11 січня 2020 року затверджено технічну документацію щодо поділу, зареєстровано право власності на одну із чотирьох земельних ділянок за ЛОДА, внесено зміни в договір оренди земельної ділянки від 15 грудня 2003 року, а саме замінено орендодавця з Жовківської районної державної адміністрацію на ЛОДА, які реалізовано шляхом укладення 31 березня 2020 року додаткової угоди № 2 до договору оренди земельної ділянки від 15 грудня 2003 року. Розпорядженням ЛОДА від 09 липня 2020 року надано в оренду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (новим власникам об`єкта нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2018 року) водний об`єкт (ставкове господарство) у комплексі із земельною ділянкою, на якій він знаходиться, та яка знаходиться поза межами населеного пункту, на виконання якого 30 липня 2020 року укладено договір оренди водного об`єкта. Серед додатків, на підставі яких прийнято розпорядження у 2020 році, був договір купівлі-продажу від 22 березня 2018 року № 1259, в якому зазначено, що право власності на предмет договору належить продавцю на підставі оскарженого рішення суду від 14 грудня 2017 року.

Отже, Львівська обласна державна адміністрації (на даний час Львівська військова обласна адміністрація) була проінформована про оскаржене рішення щонайменша, починаючи з січня 2020 року, проте не убачала підстав для його оскарження з огляду на те, що ним порушуються її права. Не скористалась вона таким правом і на момент подання прокурором апеляційної скарги, при цьому жодних перешкод для цього у неї не було.

Як убачається з ЄДРСР оскаржене рішення було оприлюднено 29 грудня 2017 року.

У цьому зв`язку, колегія суддів також враховує доручення голови ЛОДА від 20 вересня 2010 року, яким зобов`язано голів рай адміністрацій щомісячно до 3-го числа відповідного місяця інформувати ЛОДА про судові справи, які розглянуті або перебувають на розгляді, предметом в яких є питання про власність, земельні відносини.

Враховуючи наведене, ЛОДА могла дізнатися про оскаржене рішення, починаючи з січня 2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу про те, що судом безпідставно поновлено прокурору строк на апеляційне оскарження, адже його початок закон пов`язує саме з обізнаністю відповідного суб`єкта у спірних правовідносинах з оскарженим рішенням, а не прокурора, та поновлення такій особі строку на апеляційне оскарження без наявності достатніх та обґрунтованих підстав пропуску такого строку, порушує принцип правової визначеності, що є неприйнятним в демократичному суспільстві.

Відповідно до частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

За наведених та встановлених під час апеляційного розгляду обставин апеляційне провадження слід закрити.

У цьому зв`язку, колегія суддів не убачає підстав для аналізу інших доводів апеляційної скарги, оскільки вони стосуються вирішення спору по суті, а розгляд справи по суті за цією скаргою, судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, окрім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

В ухвалі Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року в справі № 816/731/16 (адміністративне провадження № К/9901/9639/19) зроблено висновок, що «пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачає можливість повернення судового збору лише у випадку закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Наслідком закриття провадження у справі є відсутність (скасування) рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, тоді як закриття касаційного провадження призведе до залишення оскаржуваних судових рішень в силі. Указане підтверджує різне значення понять «закриття провадження у справі» та «закриття касаційного провадження» та неможливість їх ототожнення. Повернення судового збору у випадку закриття касаційного провадження пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено, що унеможливлює задоволення клопотання скаржника про повернення судового збору. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження №11-42апп19)».

У постанові від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16.

Отже, наведеною нормою Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору лише у разі закриття (припинення) провадження у справі, а не у випадку закриття апеляційного провадження, тому підстави для повернення судового збору відсутні.

Керуючись статтями 362, 367, 368, 374, 379, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Жовківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради, Львівської обласної військової (державної) адміністрації на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 04.07.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.