Справа №475/543/24
Провадження № 22-ц/812/1174/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за відсутності учасників справи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Єгоровою Н.І., дата складання повного тексту не вказана, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 26 серпня 2008 року між ВАТ КБ «НАДРА» між ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №40/МК/Ц/2008-980, на підставі якого останньому надано кредитні кошти на суму 225 000,00 грн.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено Договори поруки, відповідно до яких останні у разі невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, стають солідарними боржниками та відповідають перед Банком всім своїм майном, яке їм належить на праві власності та особистими коштами.

У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2009 року у справі №2н-171/2009 видано судовий наказ про солідарне стягнення з відповідачів на користь ВАТ «Надра» заборгованості у розмірі 257 996,02 гривень.

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2021 року у справі №475/995/21 замінено стягувача ВАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК "Дніпрофінансгруп» у судовому наказі №2н-171/2009.

Відповідачі так і не вчинили жодних дій щодо погашення кредитної заборгованості.

Оскільки судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривалий час, кредитор-позивач вправі вимагати стягнення з боржника сум інфляційних втрат та 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до повного його виконання, що відповідає вимогам ст.625 ЦК України.

Відповідно до розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 257996.02 грн., за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року розмір нарахованих інфляційних втрат та 3% річних становить 158991,02 грн., що складається - інфляційні втрати- 121691,16 грн. та 3% річних- 37299, 86 грн.

Враховуючи вищевикладене просили стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на їх користь інфляційні витрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у загальному розмірі 158 991,02 грн., судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу.

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 17 липня 2024 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - відмовлено у зв`язку з їх смертю до пред`явлення вказаного позову до суду. Судом першої інстанції відкрито провадження та прийнято до розгляду вказаний позов до ОСОБА_1 .

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» інфляційні втрати в розмірі 121 691,16 грн. та 3% річних в розмірі 37 299, 86 грн., в загальному розмірів 158991,02 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання, судові витрати у виді судового збору у сумі 3028 грн. та витрат за надання правничої допомоги в розмірі 8500 грн.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції вказував, що оскільки судовим наказом Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2009 року вже стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором, проценти та судові витрати, то спірні правовідносини трансформувалися у відносини, які виникають з приводу виконання судових рішень та передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Тобто кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а саме, стягнення 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Оскільки на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати неустойки, прострочення платежів за кредитами, однак не звільнив від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовані положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину. Таким чином, прострочені платежі з 02 квітня 2017 року за кредитними договорами перебувають в межах продовженої законом позовної давності.

Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року, тому позивач звернувшись до суду 09 травня 2024 року в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року дотримався строків позовної давності, які були продовженні відповідно до закону.

Крім того, проаналізувавши докази щодо вартості правничої допомоги, суд приходить до висновку, що, з урахуванням обсягу фактично виконаних робіт, співмірності розміру витрат на правничу виконаної адвокатом роботи із представництва позивача, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у заявленій позивачем сумі 8500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із рішенням суду першої інстанції у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права, тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, звертає увагу, що представник позивача зазначає, що починаючи з березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану, який діє на даний час.

У свою чергу з аналізу норм законодавства вбачається, що позивач має право на стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, лише за останні 3 роки, що передували зверненню до суду з позовом.

Позовна заява подана 02 травня 2021 року, тобто три роки, які передували подачі позову це 02 травня 2021 року - 02 травня 2024 року.

Проте, на його думку, період з 24 лютого 2022 року по 02 травня 2024 року не повинен включатися в розрахунок на підставі пункту 18 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України.

Щодо стягнення інфляційних витрат зазначив, що ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, в межах заявлених позивачем вимог, період за який може бути стягнуто 3% річних та інфляційні втрати становить з 02 травня 2021 року по 24 лютого 2022 року (101.30 :100; 100,20 :100; 100,10: 100; 99.80:100; 101,20;100 ; 100,90:100 ; 100,80:100; 100,60:100; 101,30 :100;101,60 :100), та відповідно становлять 20 316,74 грн.

3% річних відповідно становлять 6 319, 13 грн (257 996, 02 грн х 3% х 298 дні: 365 днів).

Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню становить 26 635, 87 грн.

Щодо стягненні витрат на правничу допомогу вважає, що судом безпідставно стягнуто з нього витрати на правничу допомогу у розмірі 8 500 грн.

Частинами першою та другою ст.134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При подачі позовної заяви попередній розрахунок суми судових витрат не наданий.

Суд, стягуючи витрати на правову допомогу, посилався на надані стороною позивача докази, проте докази надання правової допомоги йому позивачем не надсилались.

У відзиві ТОВ «ФК «Дніпрофінасгруп» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Крім того, направили заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 26 серпня 2008 року між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №40/МК/Ц/2008-980, на підставі якого останньому надано кредитні кошти на суму 225 000,00 грн. на строк до 23 серпня 2018 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом з розрахунку 20.9% річних ( а.с.7-9).

Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ВАТ КБ «НАДРА» укладено Договори поруки, відповідно до яких останні у разі невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, стають солідарними боржниками та відповідають перед Банком всім своїм майном, яке їм належить на праві власності та особистими коштами ( а.с.10,11).

У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання за вказаним кредитним договором судовим наказом Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 серпня 2009 року у справі №2н-171/2009 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ВАТ «Надра» заборгованості у розмірі 257 996,02 грн.( а.с.14)

Ухвалою Доманівського районного суду Миколаївської області від 07 жовтня 2021 року у справі №475/995/21 замінено стягувача ВАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК "Дніпрофінансгруп» у судовому наказі №2н-171/2009 ( а.с.15).

Відповідно до вказаної ухвали за договором № GL48N718070 про відступлення права вимоги від 21 липня 2020 року, укладеного між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК "Дніпрофінансгруп», банк відступив останньому за плату усі права вимоги до позичальника за договором про надання споживчого кредиту №№40/МК/Ц/2008-980 від 26.08.2008 року.

Оскільки судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривалий час, кредитор-позивач вимагає стягнення з боржника сум інфляційних втрат та 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до повного його виконання, що відповідає вимогам ст.625 ЦК України.

Згідно з довідкою позивача заборгованість відповідача за кредитним договором №40/МК/Ц/2008-980 від 26 серпня 2008 року не погашена та становить 257 996,02 грн. (а.с. 19)

Відповідно до розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 257996,02 грн., за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року розмір нарахованих інфляційних втрат та 3% річних становить 158991.02 грн., що складається -з інфляційних втрат в сумі 121691.16 грн. та 3% річних в сумі 37299.865 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 5 статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, тобто ч.5 ст.11ЦК України прямо передбачає можливість виникнення грошового зобов`язання на підставі судового рішення, а відтак і застосування до боржника, що прострочив виконання зобов`язання, негативних наслідків, установлених ч.2ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 1050ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті.

Зокрема, статтею 625ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.04.2018 року у справі №908/1394/17, від 16.11.2018 у справі №918/117/18, від 30.01.2019 у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У справі встановлено, що на підставі судового наказу, виданого Доманівським районним судом Миколаївської області 14 серпня 2009 року у справі №2н-171/2009 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ВАТ «Надра» заборгованості у розмірі 257 996,02 грн.

Отже у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, яке є правонаступником ВАТ «Надра». Доказів виконання грошового зобов`язання відповідачами надано не було.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом №540-IXрозділ «Прикінцеві та перехідні положення» України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 України редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IXперелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом №540-ІХ(02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22).

Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»(далі - Закон № 2120-ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 19, за змістом якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Закон №2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону №540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося з позовом 02 травня 2024 року, в якому просило стягнути передбачені ст. 625 ЦК України штрафні нарахування за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто останнім днем звернення з позовом було 01 травня 2020 року.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набрав чинності з 02 квітня 2020 року, визначено, що під час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, який було скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який триває і по даний час.

Згідно з п. 18, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності законодавцем спочатку було продовжено на час дії карантину, а у подальшому зупинено на строк дії воєнного стану. З огляду на те, що строк позовної давності у даній справі спливав 01 травня 2020 року, він припадав на час дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) і відповідно до наведених вище норм продовжувався до 01 липня 2023 року, коли карантин було скасовано. Позивач звернувся з цим позовом 02 травня 2024 року під час дії воєнного стану, з введенням якого 24 лютого 2022 року перебіг позовної давності було зупинено, отже строки позовної давності позивач не пропустив.

За такого, позивач, звернувшись до суду з позовом у травні 2024 року про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року не пропустив строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, оскільки такі строки було продовжено Законом № 540-IX та Законом № 2120-ІХ. А тому, заява сторони відповідача про застосування строків позовної давності та стягнення коштів в межах строку з 21 травня 2021 року по день звернення до суду є такою, що не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.

Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 , а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21, від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21, від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22).

У цій справі судовий наказ від 14 серпня 2009 року в справі № 2в-171/2009 солідарними боржниками не виконаний, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому в позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Однак з урахуванням заявленої відповдачем позовної давності стягнення сум за статтею 625 ЦК України підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону № 540-ІХ.

Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 01 травня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Розрахунок інфляційних втрат за період з 01травня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 121691.16 грн та 3% річних за цей же період в розмірі 37 299.86 грн. позивачем проведено правильно, відповідач вказаний розрахунок не спростував.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі судового рішення, та необхідність стягнення з нього інфляційних втрат та 3 % річних у загальному розмірі 158991.02 грн.

За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Щодо розподілу судових витрат у суді першої інстанції, то колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи ОСОБА_4 та звертає увагу останнього, що у позовній заяві позивачем зазначено орієнтований розрахунок судових витрат у розмірі 8500 грн.

Також в матеріалах справи наявні докази відправлення ОСОБА_1 заяви про стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу разом із долученими до неї додатками.

Заперечень щодо непропорційності розміру судових витрат та їх зменшенню відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надавалось, тому суд першої інстанції да підставі наявних у матеріалах справи доказів дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача на користь позивача 8500 грн. судового збору.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Вирішуючи заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представництво інтересів позивача ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у суді апеляційної інстанції здійснювала адвокат Чміль Ю.В. на підставі договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року та ордеру серії АЕ № 1267509 від 23 травня 2025 року.

За змістом розділу 1 договору, укладеним між адвокатським бюро «Юлії Чміль» в особі керуючого Чміль Ю.В. та позивачем, предметом договору є, в тому числі, представництво та захист інтересів клієнта у судах всіх інстанцій під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства. Надання правової допомоги здійснюється у формі надання правової інформації, консультацій, роз`яснень з правових питань; складення звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру; складання процесуальних документів.

Розділом 3 договору визначені ціна договору та порядок оплати. Так, вартість наданих юридичних послуг бюро визначає самостійно після одержання від клієнта замовлення на надання юридичної допомоги відповідно до тарифів, вказаних в додатку № 1 до договору та виставляє клієнту відповідний рахунок (п. 3.1 договору). Оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку від бюро. Такий рахунок за вибором адвоката може бути надіслано поштовою кореспонденцією та/або електронним листом на електронну поштову скриньку клієнта. Рахунок вважається отриманим клієнтом з моменту його надходження до поштового відділення, яке обслуговує адресу місця проживання (реєстрації) клієнта та/або з моменту надходження електронного листа на електронну поштову скриньку клієнта (п. 3.2 договору). За результатами надання юридичної допомоги адвокатом складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги та її вартість. (п. 3.5 договору).

У матеріалах справи наявний акт про надання правничої допомоги № 0906-25 від 09 червня 2025 року до договору від 02 січня 2024 року, згідно з яким адвокатом було надано позивачу послугу зі складання відзиву на апеляційну скаргу, вартість якої становить 5 000 грн. Копії рахунку адвоката або доказів оплати позивачем наданих правових послуг матеріали справи не містять.

Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 686/28627/18 зазначив, що витрати на професійну правову допомогу можуть відшкодовуватись незалежно від того, оплачені вони стороною до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування, чи будуть оплачені лише в майбутньому.

Крім того, згідно з практичними рекомендаціями «Вимоги щодо справедливої компенсації» (ст. 41 Конвенції), виданих Головою ЄСПЛ відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, суд зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або буде зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання».

Виходячи з наведеного, зважаючи на наявність акту, що підтверджує обсяг виконаних адвокатом робіт у суді апеляційної інстанції, а порядок оплати наданих послуг визначено умовами договору, колегія суддів вважає необхідним частково задовольнити заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції та стягнути на його користь з ОСОБА_1 5 000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2025 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 5000 (п`ять тисяч) грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року