КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 370/1389/23 Головуючий у І інстанції Косенко А.В.
Провадження №22-ц/824/8088/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Череміна Дениса Вадимовича на рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Макарівська селищна рада, Бучанська районна державна адміністрація Київської області, Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Макарівська селищна рада, Бучанська районна державна адміністрація Київської області, Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову посилався на те, що 19 серпня 2003 року на підставі Договорів купівлі-продажу № 3607, № 3603, № 3611 було придбано земельні ділянки площею 1,351 гектарів, що розташовані в АДРЕСА_1 , на підставі чого ОСОБА_1 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії Р2 № 403515 від 08 грудня 2003 року, зареєстрований в Книзі Державних актів на право власності на землю за № 3928.

Оскільки належній ОСОБА_1 на праві приватної власності земельній ділянці не було присвоєно кадастрового номеру, дані про неї були відсутні в автоматизованій базі даних Управління Держкомзему у Макарівському районі Київської області.

У 2021 році з метою визначення кадастрового номера ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_6 для виготовлення Технічної документації та внесення відомостей щодо належної земельної ділянки до Державного земельного кадастру.

17 червня 2021 року ОСОБА_1 було отримано Рішення № РВ-021 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та Висновок щодо перевірки електронного документа та Рішення № РВ-021 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та Висновок щодо перевірки електронного документа.

Згідно даних документів, земельна ділянка, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , перетинається із земельними ділянками з кадастровими номерами:

- :02:001:0121, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯД №980031 зареєстрований 06.12.2007 року;

- :02:001:0217, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯГ №316609 зареєстрований 07.12.2007 року;

- :02:001:0146, яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2011 року, № 436, державний акт серія ЯЖ № 326749 зареєстрований 13.06.2008 року;

- :02:001:0120, яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2011 року, № 430, державний акт серія ЯЖ № 326750 зареєстрований 13.06.2008 року;

- :02:001:0145, яка належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2007 року, № 4045, державний акт серія ЯЖ № 326748 зареєстрований 13.06.2008 року;

- :02:001:0145, яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2006 року, № 13 814, державний акт серія ЯЕ № 3996751 зареєстрований 06.12.2007 року.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд:

- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0121 належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯД №980031 зареєстрований 06.12.2007 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0217 належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯГ №316609 зареєстрований 07.12.2007 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0146 належить на праві власності ОСОБА_3 , договору купівлі-продажу від 30.03.2011 року, № 436, державний акт серія ЯЖ № 326749 зареєстрований 13.06.2008 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0120 належить на праві власності ОСОБА_4 , договору купівлі-продажу від 30.03.2011 року, № 430, державний акт серія ЯЖ № 326750 зареєстрований 13.06.2008 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0145 належить на праві власності ОСОБА_5 , договору купівлі-продажу від 23.07.2007 року, № 4045, державний акт серія ЯЖ № 326748 зареєстрований 13.06.2008 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0145 належить на праві власності ОСОБА_2 , договору купівлі-продажу від 29.11.2006 року, № 13 814, державний акт серія ЯЕ № 3996751 зареєстрований 06.12.2007 року;

- усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її витребування (повернення) у власність ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в інтересах позивача ОСОБА_1 з апеляційною скаргою звернувся його представник - адвокат Черемін Д.В., який, посилаючись на невідповідність рішення суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідачі набули право власності на земельні ділянки, які накладаються на належну позивачу земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу, тому вона підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння на користь позивача.

Позивач вважає, що оскільки між ним та відповідачами відсутні договірні відносини, належна йому на праві приватної власності земельна ділянка вибула із його володіння поза його волею, тому він як власник має право витребувати цю земельну ділянку у відповідачів на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Зазначає, що виготовлення нового акту є правом позивача, а не обов`язком. Державні акти, виготовлені без кадастрового номеру, дійсні і досі і немає підстав вважати їх недійсними.

Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, не надійшло.

Відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Черемін Д.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Керуючись частиною 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності інших учасників з огляду на їх належне повідомлення та враховуючи, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю (без кадастрового номера), серії Р2 № 403515 від 08 грудня 2003 року, зареєстрованого в Книзі Державних актів на право власності на землю за № 3928, належать земельні ділянки загальною площею 1, 351 гектарів, що розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.9).

Вищевказані земельні ділянки були придбані позивачем на підставі Договорів купівлі-продажу № 3607, № 3603, № 3611 від 19 серпня 2003 року, що вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю (без кадастрового номера), серії Р2 № 403515 від 08 грудня 2003 року (а.с.9).

Проте, договори купівлі продажу № 3607, № 3603, № 3611 від 19 серпня 2023 року до матеріалів справи не додані, а відтак суд першої інстанції оцінку даним правочинам не давав.

Відповідно до даних державного акту Серії Р2 № 403515, ОСОБА_1 на підставі Договорів купівлі-продажу від 19 серпня 2003 року №3607, 3603, 3611 набув у приватну власність земельну ділянку площею 1, 351 га в АДРЕСА_1 . Відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки, вона складається з двох земельних ділянок № НОМЕР_1 - площею 1,103 га та № НОМЕР_2 - площею 0,248 га.

02 листопада 2005 року ОСОБА_1 відчужив частину земельної ділянки площею 0,248 га (ділянка № НОМЕР_2 ) за договором купівлі-продажу №11032.

25 березня 2006 року ОСОБА_1 відчужив частину земельної ділянки площею 0,350 га (ділянка № НОМЕР_1 ) за договором купівлі-продажу № 3292. (том 1 а.с.9).

Крім того, з відповіді приватного нотаріуса Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевського В.С. від 31.05.2021 №64/01-16 вбачається, що 17 березня 2020 року за реєстровим №665 посвідчено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 продав земельну ділянку площею 0,0650 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:1477 (т. 1 а.с. 44).

Відповідно до Рішення № РВ-021 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та Висновку щодо перевірки електронного документа та Рішення № РВ-021 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та Висновок щодо перевірки електронного документа (а.с.10-19), вбачається, що земельна ділянка, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , перетинається із земельними ділянками, кадастрові номери: :02:001:0121 - належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯД №980031 зареєстрований 06.12.2007 року; земельна ділянка :02:001:0217 - належить на праві власності ОСОБА_2 , державний акт серії ЯГ №316609 зареєстрований 07.12.2007 року; земельна ділянка :02:001:0146 - належить на праві власності ОСОБА_3 , договору купівлі-продажу від 30.03.2011 року, № 436, державний акт серія ЯЖ № 326749 зареєстрований 13.06.2008 року; земельна ділянка :02:001:0120 - належить на праві власності ОСОБА_4 , договору купівлі-продажу від 30.03.2011 року, № 430, державний акт серія ЯЖ № 326750 зареєстрований 13.06.2008 року; земельна ділянка :02:001:0145 - належить на праві власності ОСОБА_5 , договору купівлі-продажу від 23.07.2007 року, № 4045, державний акт серія ЯЖ № 326748 зареєстрований 13.06.2008 року; земельна ділянка :02:001:0145 - належить на праві власності ОСОБА_2 , договору купівлі-продажу від 29.11.2006 року, № 13 814, державний акт серія ЯЕ № 3996751 зареєстрований 06.12.2007 року.

З доданої до матеріалів справи технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) гр. України ОСОБА_1 , від 2021 року, вбачається, що позивач в 02.06.2021 році подав заяву, в якій просив виготовити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0,6880 га для ОЖБ, ОПГ, за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.20-48).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо витребування земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки відповідачів, оскільки після придбання земельних ділянок ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу у 2003 році останній не вчинив передбачених законом дій щодо присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам шляхом державної реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, з огляду на наступне.

Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Отже однією з підстав витребування майна від добросовісного набувача є вибуття майна з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Такі висновки були викладені Верховним Судом у постанові від 20 липня 2022 року в справі № 757/39973/19-ц (провадження № 61-1118св21).

Статтею 125 ЗКУ (в редакції станом на дату придбання позивачем земельних ділянок) визначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Також слід зауважити, що ч. 3 ст. 125 ЗКУ встановлено, що приступити до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно частини 1 ст. 126 ЗКУ документи, що посвідчують право на земельну ділянку є державні акти. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Бланки державних актів були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 №449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою».

Згідно вказаної вище Постанови форма бланку державного акта обов`язково включала кадастровий номер земельної ділянки.

Складання, видача, реєстрація та зберігання бланків державних актів здійснювалося відповідно до наказу Держкомзему від 04.05.1999 №43, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 04.06.1999 №354/3647 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договір оренди землі» ( із змінами внесеними згідно з Наказами Держкомзему №27 від 29.02.2000, №144 від 23.08.2001, №17 від 19.02.2002, №174 від 02.07.2003) (надалі Інструкція №43).

Згідно із підпунктом 1.1 Інструкції № 43 право власності на землю посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до положень Розділу 2 Інструкції 2. Порядок складання державного акта роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта;

Пунктом 2.2. вказаної Інструкції визначено, що підготовчі роботи включають: підготовку виписки з рішення відповідної ради або державної адміністрації про передачу у власність або надання у постійне користування земельної ділянки; аналіз договору купівлі-продажу земельної ділянки або іншого правоустановного документа, що посвідчує перехід права власності на землю; аналіз матеріалів проекту відведення земельної ділянки; підготовка виписки з земельно-облікових документів про площу земельної ділянки; аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки; аналіз висновку органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу; проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки; аналіз документації щодо поділу земель КСП на земельні частки (паї).

Межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості.

Крім того, відповідно до ст. 202 ЗКУ (редакція станом на 01.01.2002) державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель.

Державний реєстр земель складається з двох частин:

а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок;

б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

З огляду на вказані вимоги законодавства, чинного на момент укладення позивачем договорів купівлі-продажу земельних ділянок, останній був зобов`язаний вчинити дії щодо присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам шляхом виготовлення нового державного акту на право приватної власності на землю з метою ідентифікації земельної ділянки, оскільки присвоєння кадастрового номера - обов`язкова складова процесу приватизації, оформлення прав власності, врегулювання договірних відносин, що здійснюється шляхом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Крім того, саме кадастровий номер земельної ділянки це індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

В той же час, жодних дій з приводу вказаного ОСОБА_1 не вчинив.

Крім того, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вимогами про захист порушеного права власності на земельну ділянку шляхом її витребування, не надав суду доказів, підтверджуючих розмір належної йому на праві власності земельної ділянки, визначення її на місцевості з закріпленням меж у натурі з описом межових знаків чи лінійних межових споруд і їх прив`язок до існуючих будівель чи пунктів державної геодезичної мережі, а також не зазначив та не підтвердив належними доказами обставин, за яких спірна земельна ділянка вибула з його володіння.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем також не надано належних доказів, підтверджуючих межі накладення земельних ділянок, належних відповідачам, на земельну ділянку позивача. Клопотання про призначення по справі земельно-технічної експертизи ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції, позивач не заявив.

Апеляційний суд звертає увагу, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Великої палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 року, метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

У даній справі позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які надавали б суду можливість захистити порушені права позивача у визначений ним спосіб, а саме шляхом витребування земельної ділянки, оскільки матеріали справи не містять обов`язкових ідентифікуючих даних такого об`єкту нерухомого майна (конфігурації, меж, кадастрового номеру).

Доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться фактично до незгоди із мотивами суду щодо підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно понесені сторонами судові витрати покладаються на кожну з сторін в тому розмірі в якому вони сплачені, і відповідно на другу сторону не покладається обов`язок по їх відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу подану представником ОСОБА_1 - адвоката Череміна Дениса Вадимовича залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : С.А. Голуб

Т.А. Слюсар