Номер провадження: 22-ц/813/2885/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника в/ч НОМЕР_1 ст. л-та Стебловського Д.І.,

представника ОСОБА_1 адвоката Іванової П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Бескровного Я.В., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

23.11.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про розірвання шлюбу та встановлення факту проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком.

Заява була обґрунтована тим, що сторони з 28.05.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу у подружжя народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на те, що у серпні 2023 року відносини між сторонами погіршилися, подружжя стали проживати окремо.

Син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати разом із батьком.

Крім того, між сторонами було добровільно вирішено, що дитина залишитися проживати разом із батьком.

15.11.2023 року між подружжям було укладено нотаріально посвідчений договір здійснення батьківських прав, сплату аліментів на дитину, згідно якого місцем проживання є місце проживання батька.

Посилаючись на вказані обставини, заявники просили задовольнити заяву.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2023 року заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Встановлено факт, що відповідно до нотаріально посвідченого Договору щодо здійснення батьківських прав, про сплату аліментів на дитину від 15.11.2023 року місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлюється з батьком ОСОБА_1 .

Встановлено факт самостійного виховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 (а.с.36).

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 ) ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2023 року, в частині встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини та ухвалення в цій частині судового рішення, яким закрити провадження у справі в цій частині, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.40-44).

В поясненнях на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 адвокат Іванова П.В. просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційне провадження закрити з підстав п. 3 ч.1 ст. 362 ЦПК України (а.с.103-107).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю зявившихся учасників справи та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.142-149).

Колегією суддів було також враховано, що поштова кореспонденція надсилалася на адресу ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем її проживання (а.с.127), проте поштова кореспонденція повернулася із зазначенням «адресат відсутній за адресою», що в сенсі ч. 1 ст. 131 ЦПК України є належним її повідомленням.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу у відкритому судовому засіданні, за участю з`явившихся учасників справи та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи заяву та, зокрема, встановлюючи факт самостійного виховання дитини батьком, суд першої інстанції виходив із того, що зазначене встановлено відповідними доказами (а.с.36).

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції в цій частині, з огляду на наступне.

Згідно матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 28.05.2010 року (а.с.7).

Під час шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

15.11.2023 року між сторонами 15.11.2023 року було укладено нотаріально посвідчений договір здійснення батьківських прав, сплату аліментів на дитину, згідно якого місцем проживання є місце проживання батька (а.с.16-19).

Звертаючись до суду із вищевказаною заявою, сторони зазначили, що син ОСОБА_4 проживає разом із батьком (а.с.2-6).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу № 145 від 19.05.2023 року командира військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу військової частини на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу стрілецької роти (а.с.47).

Також, на підставі наказу № 94 від 01.04.2024 року ОСОБА_1 проходить військову службу у зазначеній військовій частині на посаді старшого навідника 2 мінометного взводу мінометної батареї (а.с.48).

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що малолітній ОСОБА_3 не міг проживати разом з батьком ОСОБА_1 з травня 2023 року, а останній в цей період часу - виховувати свого малолітнього сина, оскільки виконував бойові завдання по захисту України проти повномасштабного військового вторгнення рф на територію України.

В свою чергу 01.09.2024 року ОСОБА_1 звернувся із рапортом про звільнення з військової служби з підстав самостійного виховання дитини за рішенням суду (а.с.49).

Разом з тим, ст. 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до приписів Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених, зокрема, п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них (абз. 1 пп. 2 п. 225).

На підставі спільної директиви Міністерства Оборони України та Генерального Штабу Збройних Сил України від 30.01.2018 № Д-322/1/1дск (для службового користування) сформовано в/ч НОМЕР_1 (окрема бригада, код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), в підпорядкуванні якої перебуває військова частина НОМЕР_2 (окремий батальйон).

З урахуванням викладеного, старший солдат ОСОБА_1 , в силу вказаного Закону виконує військовий обов`язок із оборони України, виконання якого забезпечується військовим командуванням зазначених військових частин. Тому питання щодо його звільнення відноситься до компетенції командира в/ч НОМЕР_1 (бригади).

Рішення суду від 08.12.2023 року, в оскаржуваній його частині, ґрунтується на встановлених судом фактах, що місце проживання дитини визначено сторонами у нотаріально посвідченому договорі від 15.11.2023 року, а також, що ОСОБА_1 самостійно виховує дитину ОСОБА_3 , 2010 року народження.

Як вже зазначалось вище, самі ці обставини були підставою для звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Таким чином, в результаті ухвалення судом оскаржуваного рішення солдат ОСОБА_1 (заявник у справі) набув право стосовно в/ч НОМЕР_1 на звільнення з військової служби, яким і скористався, звернувшись з рапортом про звільнення з вищевказаних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції вирішив питання, які прямо стосуються прав та обов`язків в/ч НОМЕР_1 щодо звільнення з військової служби військовослужбовця ОСОБА_5 , колегія суддів не приймає до уваги посилання представника ОСОБА_1 адвоката Іванової П.В. про те, що під час розгляду даної справи права та обов`язки апелянта не вирішувались.

Відповідно до ч. ч. 1 - 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Тобто, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

У цій справі батьки, уклавши 15.11.2023 року нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина.

Умовами положень цього договору останні обумовили, що батько бере на себе усі зобов`язання, пов`язані з утриманням дитини, її фінансовим та матеріальним забезпеченням.

Аналогічний висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 по справі № 201/5972/22.

При цьому, сторонами у справі не було надано відповідних доказів щодо існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері, ОСОБА_2 , обмежується або припиняється.

За таких обставин, суд першої інстанції в порушення норм матеріального права безпідставно ухвалив рішення про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком ОСОБА_5 .

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно ч.ч.3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У даній справі заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Також, ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні тощо.

Проте, орган опіки та піклування не був залучений до участі в розгляді даної справи судом і висновок суду щодо предмету розгляду справи не надавав.

Крім того, судом першої інстанції, в порушення вимог ч. 1 ст. 161 СК України, під час прийняття визнання позову не було прийнято до уваги (а фактично не з`ясовано) ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Також поза увагою суду залишились інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 , який має право на те, щоб бути вислуханим батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються його особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Згідно зі ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Згідно із п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 8 СК України , так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Крім того, під час дослідження матеріалів справи та доказів, апеляційним судом зроблено висновок, що підставою подання до суду заяви про встановлення факту із батьком, є:

- правовий статус ОСОБА_1 - військовозобов`язаний, який на момент розгляду справи проходить військову службу в ЗСУ;

- використаний приватно-правовий інструментарій для здійснення спроби звільнення від конституційного обов`язку, передбаченого ст. 65 Конституції України;

- формулювання заяви про встановлення факту таким чином, аби вони співпадали з підставою звільнення з військової служби.

При цьому колегія суддів зазначає, що при вирішенні даного спору не було залучено до участі у справі органу опіки і піклування.

Крім того, судом не були залучені до участі в розгляді справи всі заінтересовані особи (апелянт), коло яких повинно було бути з`ясованим в підготовчому судовому засіданні.

За таких обставин, враховуючи, що судом першої інстанції, у порушення вимог діючого законодавства, зокрема, не було залучено до участі у справі орган опіки та піклування, поза увагою суду залишилися інтереси неповнолітньої дитини та не була заслухана думка дитини щодо місця проживання, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком.

Рішення суду, в частині розірвання шлюбу та про сплату аліментів апелянтом по суті не оскаржувалося, апеляційна скарга з цього приводу доводів не містить, тому перевірка рішення в цих частинах апеляційним судом не здійснювалась.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга в/ч НОМЕР_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.12.2023 року скасуванню, з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в частині встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає в тому, що заявник апеляційної скарги ставить питання про закриття провадження у справі, в частині встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьки, однак колегія суддів відмовляє у задоволенні заяви в цій частині.

Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає з задоволенню, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь в/ч НОМЕР_1 в рівних частках слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 644,16 грн., по 322,08 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2023 року, в частині встановлення факту, що має юридичне значення, скасувати.

Прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в частині встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , на користь Військової частини НОМЕР_1 в рівних частках судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 644,16 (шістсот сорок чотири гривні 16 копійок), по 322,08 грн. (триста двадцять дві гривні 08 копійок) з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.07.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький