Номер провадження: 22-ц/813/3676/25
Справа № 522/5846/22
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року у справі за позовом адвоката Клименка Олега Вікторовича в інтересах ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі, -

в с т а н о в и в:

20 травня 2023 року адвокат Клименко Олег Вікторович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі в сумі 1 436 035,00 грн, заподіяні в результаті пожежі, що виникла 29 листопада 2017 року в приміщенні, за адресою АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи вимоги тим, що з 25 березня 2016 року позивач орендував у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 частину складського приміщення площею 150 кв.м, що розташоване по АДРЕСА_1 . Іншу частину складського приміщення на підставі договору оренди №1 від 11.11.2014, орендував ФОП ОСОБА_2 29 листопада 2017 року в приміщенні, яке знаходилося в користуванні ФОП ОСОБА_2 виникла пожежа. Згідно висновку №04/86/30.11.2017 від 30.03.2018 з дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 29 листопада 2017 року в будівлі, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , було встановлено що причиною пожежі було порушення норм пожежної безпеки допущені ФОП ОСОБА_2 , що призвело до заподіяння прямих збитків позивачу у розмірі 1 436 035,00 грн, що підтверджується звітом ТОВ «Актів Інвестментс», від 29.06.2018.

Відповідач ФОП ОСОБА_6 відзиву на позовну заяву не подавав.

Позивач ОСОБА_1 через свого представника Клименка О.В. позов підтримав повністю та надав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції за адресою повідомленою суду яка відповідає місцю його реєстрації, про що свідчать відповідні поштові повідомлення що наявні в матеріалах справи. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що відповідач, був належним чином і своєчасно повідомлений про дату, час і місце проведення судових засідань. Незважаючи на це, відповідач в судове засідання не з`явився, поважності своєї неявки суду не надав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), до ФОП ОСОБА_2 (свідоцтво № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , інд. АДРЕСА_3 ), про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі задоволено.

Суд стягнув з ФОП ОСОБА_2 (свідоцтво № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 , (ІНН НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) збитки в сумі 1 436 035,00 (оди мільйон чотириста тридцять шість тисяч тридцять п`ять,) грн, заподіяні в результаті пожежі що виникла 29 листопада 2017 року, в приміщенні за адресою АДРЕСА_1 ;

стягнуто з ФОП ОСОБА_2 (свідоцтво № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_7 , (ІНН НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ), суму судових витрат в розмірі 12 405 грн ( а.с. 69-73.)

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, поясненнях адвоката Хлебникової Наталі Анатоліївни та відзиві адвоката Клименка Олега Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди (частина 2 статті 11 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). (частина 1 та 2 статті 22 ЦК України).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянину ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 13.06.2005 належить нежила будівля транспортного цеху, (складське приміщення - загальною площею 1 229,5 кв.м), що знаходиться по АДРЕСА_1 . 22 липня 2005 року право власності ОСОБА_5 на нежилу будівлю транспортного цеху (складське приміщення), було зареєстровано у відповідному реєстрі.

25 березня 2016 року між ФОП ОСОБА_5 та ПП ОСОБА_7 , в особі директора Ріндіча О.В. було укладено договір оренди №3 від 25.03.2016, строком дії з 01 квітня 2016 року по 01 квітня 2017 року, за яким ПП ОСОБА_7 було передано у строкове платне користування частина складського приміщення, площею 150 кв.м. Після закінчення дії вказаного договору, за домовленістю сторін, договір оренди від 25.03.2016 був сторонами пролонгований до 31 березня 2018 року.

Умовами договору сторони погодили, що об`єкт оренди на момент передачі в оренду придатний для використання згідно п. 2 Договору; вступ орендаря у володіння та користування об`єктом оренди настає з 01 квітня 2016 року по 01 квітня 2017 року; термін оренди становить один рік.

Інші приміщення нежилої будівлі за адресою АДРЕСА_1 також були передані ФОП ОСОБА_5 в оренду на підставі договорів оренди іншим підприємцям та організації, а саме Громадському руху «Вера, Надежда, Любовь» на підставі договору оренди №1 від 01.10.2016; Ровенець К.В. на підставі договору оренди №4 від 01.10.2017, Фесляр О.О. на підставі договору оренди №2 від 18.08.2017, Курневичу Д.М. на підставі договору оренди №4 від 30.09.2014. ФОП ОСОБА_2 на підставі договору оренди №1 від 11.11.2014.

Загальними умовами договорів оренди укладених ФОП ОСОБА_5 із орендарями було те, що з моменту прийняття орендарем об`єкту оренди; орендар зобов`язаний підтримати об`єкт оренди в справному стані, належному санітарному стані, запобігати його пошкодженню, псуванню, дотримуватись правил пожежної безпеки, а також правил користування тепловою та електричною енергією, не допускати перевантаження електромереж; здійснювати за власний рахунок поточний ремонт об`єкта оренди; в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за Договором винна сторона зобов`язана відшкодувати завдані збитки, (пункти 1.3, 2.1, 3.1, 6.3, 8.1, 10.1 договору).

Також, власник ОСОБА_5 за рекомендаціями ДСНС з усіма орендарями вищезазначеного нежилого приміщення, під особистий підпис, провів інструктаж з техніки безпеки та протипожежної безпеки, що підтверджується витягом з журналу.

29 листопада 2017 року у складському приміщенні по АДРЕСА_1 сталася пожежа, що підтверджується актом про пожежу від 30.11.2017.

Згідно звіту ТОВ «Актів Інвестментс» щодо визначення розміру матеріальної шкоди (прямого збитку) завданого власнику товарно-матеріальних цінностей, (обладнання, інвентарю, готової продукції і будівельних матеріалів) в кількості 83 номенклатурних найменувань від 29.06.2018, матеріальна шкода (прямі збитки), яку ОСОБА_1 поніс в результаті виникнення пожежі, складає 1 436 035,00 грн.

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду у м. Одесі, із позовною заявою до ФОП ОСОБА_5 , про відшкодування матеріальної шкоди завданої в наслідок пожежі, вважаючи що останнім було передано в оренду приміщення, що не відповідало пожежним нормам. Слід відмітити що на час звернення до Малиновського районного суду м. Одеси, ОСОБА_1 вже не був фізичною особою підприємцем, та не займався підприємницькою діяльністю, яка на час звернення до суду була припинена, що підтверджується копією опису документів, що надаються фізичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням».

Під час слухання справи №521/21062/17 в Малиновському районному суді м. Одеси, ОСОБА_5 19 квітня 2018 року за вх. №7640, було подане клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку №04/86/30.11.2017 з дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 29 листопада 2017 року в будівлі, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , від 30.03.2018. За вказаним висновком - осередок пожежі знаходився в північній частині будівлі на території, яку орендував ФОП ОСОБА_2 , в районі розташування печі для сушки сировини (сушильної печі), і найбільш ймовірною причиною виникнення даної пожежі стало потрапляння розжарених часток на горючі матеріали з печі для сушки сировини (сушильної печі), що розташовувалася на території ФОП ОСОБА_2 , що привело до їх займання та розвитку пожежі.

Таким чином, пожежа, яка сталася 29 листопада 2017 року в будівлі, що розташована по АДРЕСА_1 виникла в приміщенні, яке знаходилося в користуванні ФОП ОСОБА_2 на підставі договору оренди №1 від 11.11.2014.

Тобто, виходячи зі змісту висновку №04/86/30.11.2017 пожежа виникла з вини ФОП ОСОБА_2 , який відповідно до договору оренди №1 від 11.11.2014, як орендар, прийняв зобов`язання по збереженню об`єкта оренди.

Так, згідно п. 6.3. умовами договору №1 від 11.11.2014 орендар зобов`язаний підтримати об`єкт оренди в справному стані, належному санітарному стані, запобігати його пошкодженню, псуванню, дотримуватись правил пожежної безпеки, а також правил користування тепловою та електричною енергією, не допускати перевантаження електромереж; здійснювати за власний рахунок поточний ремонт об`єкта оренди. Отже, відповідальність за порушення цих вимог несе орендар.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони Одночасно це принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу через пошкодження належного йому майна заподіяні збитки, вартість збитків становить 1 436 035,00 грн. Відповідачем належними та допустимими доказами вартість збитків не спростована.

Також суд бере до уваги те, що обставини пожежі яка сталася 29 листопада 2017 року у складському приміщенні по пров. Чапаєва, 2-а у м. Одесі, ретельно досліджувались під час слухання справи №521/21062/17 в Малиновському районному суді м. Одеси, за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_5 в якій у якості третьої особи було залучено ФОП ОСОБА_2 .. Саме під час слухання справи №521/21062/17 в Малиновському районному суді м. Одеси, було досліджено висновок експерта №04/86/30.11.2017 від 30.03.2018 з дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 29 листопада 2017 року в будівлі, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , за яким - осередок пожежі знаходився в північній частині будівлі на території, яку орендував ФОП ОСОБА_2 , в районі розташування печі для сушки сировини (сушильної печі), і найбільш ймовірною причиною виникнення даної пожежі стало потрапляння розжарених часток на горючі матеріали з печі для сушки сировини (сушильної печі), що розташовувалася на території ФОП ОСОБА_2 , що привело до їх займання та розвитку пожежі.

Маліновський районний суд м. Одеси у справі №521/21062/17 дійшов обґрунтованого висновку про те, що з огляду на представлений висновок та на наведені підсумки дослідження, пожежа сталося внаслідок діяльності, яка проводилася на території, яку орендував ФОП ОСОБА_2 , та вразі якої було завдано шкоду ОСОБА_1 .. Тому саме ФОП ОСОБА_2 мав бути залучений до даної цивільної справи в якості відповідача, оскільки між діяльністю ФОП ОСОБА_2 та наслідками у вигляді пожежі прослідковується причинно-наслідковий зв`язок.

Частинами 4, 5 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, матеріали що були досліджені Малиновським районним судом м. Одеси у справі №521/21062/17, були долучені до справи №522/5846/22, та досліджені у якості письмових доказів на підставі статей 76, 95 ЦПК України.

Відтак, виходячи з вищевикладеного суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . У разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність законних підстав для притягнення відповідача до відповідальності за шкоду, завдану внаслідок пожежі, яка сталася 29 листопада 2017 року Натомість, відповідачем повністю спростовують підстави позову.

Так, у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини».

Таким чином, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Розглядаючи аналогічні справи, Верховний Суд у постанові від 23.10.2019 у справі №463/2473/15 (провадження №61-25053св18), у постанові від 30.10.2019 у справі №522/22726/15 (провадження №61-25847св18), зробив правовий висновок про те, що «відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно частини 2 статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послався на обставини, які були встановлені Малиновським районним судом м. Одеси при розгляді цивільної справи №521/21062/17 за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: фірма «Оскар Метал» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі, які вважав преюдиціальними у даній справі;

копію висновку №04/89/30.11.2017 дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 30 листопада 2017 року в будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке проведено під керівництвом начальника ДВЛ АРЗ СП ГУ ДСНС в Одеській області на 10 арк. (а.с. 10-15);

копію Звіту ТОВ «Актів Інвестментс» щодо визначення розміру матеріальної шкоди (прямого збитку) завданого власнику товарно-матеріальних цінностей (обладнання, інвентаря, готової продукції і будівельних матеріалів) в кількості 83 номенклатурних найменувань внаслідок виникнення пожежі від 29.06.2018 на 2 арк..

Щодо обставин, які були встановлені Малиновським районним судом м. Одеси при розгляді цивільної справи №521/21062/17.

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 (провадження №61-26396св18) Верховний Суд зробив наступний висновок: «Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумніву».

В матеріалах справи відсутнє рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року по цивільній справі №521/21062/17, але наявна копія постанови Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року по цивільній справі №521/21062/17 (а.с. 18-21), з якої вбачається, що відповідач ФОП ОСОБА_2 не приймав участі у попередній справі.

Таким чином, обставини, які були встановлені Малиновським районним судом м. Одеси при розгляді цивільної справи №521/21062/17, не можуть вважатися преюдиціальним і повинні встановлюватися при розгляді даної справи на загальних підставах.

Щодо копії висновку №04/89/30.11.2017 дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 30 листопада 2017 року в будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яке проведено під керівництвом начальника ДВЛ АРЗ СП ГУ ДСНС в Одеській області на 10 арк. (а.с. 10-15).

Колегія суддів звертає увагу, що в примітках вказаного висновку зазначено, що;

висновок №04/89/30.11.2017 щодо ймовірної причини виникнення пожежі стосується лише пожежі, яка сталася 30 листопада 2017 року, складений 25 арк., але позивачем суду надано копію висновку на 10 арк.;

заборонено повний або частковий передрук висновку без дозволу ДВЛ АРЗ СП ГУ ДСНС в Одеській області;

копії даного висновку вважаються недійсними без затвердження оригінальними печатками дослідно-випробувальної лабораторії ДВЛ АРЗ СП ГУ ДСНС в Одеській області, які проставлені на кожному аркуші (а.с. 15).

Отже, позивачем надано суду першої інстанції неналежно оформлену копію висновку №04/89/30.11.2017 дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 30 листопада 2017 року в будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки матеріали справи не містять отримання вказаного дозволу на передрук вказаного висновку та не мають затвердження оригінальними печатками дослідно-випробувальної лабораторії ДВЛ АРЗ СП ГУ ДСНС в Одеській області, які проставлені на кожному аркуші.

Висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина 1 статті 102 ЦПК України).

Відповідно до частин 6, 7 статті 102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Згідно частини 1 статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

У пунктах 66-68 та 70 постанови від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 (провадження №14-270цс19) Велика палата Верховного Суду зробила наступний правовий висновок: «Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку будівельно-технічного експертного дослідження 18 серпня 2014 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування».

У даному випадку в порушення вимог статті 106 ЦПК України у висновку експерта, складеного на замовлення позивача ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 13-41), немає відомостей, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

У пункті 29 постанови від 12 липня 2021 року у справі №766/12142/16 (провадження №К/9901/43949/18) Верховний Суд зробив наступний висновок: «Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що висновок експерта може бути доказом у справі лише тоді, коли експертиза здійснена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за клопотанням сторони чи її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці».

Таким чином, вказаний доказ одержаний з порушенням порядку, встановленого законом та є неналежним.

Щодо копії Звіту ТОВ «Актів Інвестментс» щодо визначення розміру матеріальної шкоди (прямого збитку) завданого власнику товарно-матеріальних цінностей (обладнання, інвентаря, готової продукції і будівельних матеріалів) в кількості 83 номенклатурних найменувань внаслідок виникнення пожежі від 29.06.2018 на 2 арк..

Колегія суддів звертає увагу, що вказаний звіт документ містить 84 сторінки, копія звіту не посвідчена позивачем.

Відповідно до пунктів 2, 15 постанови «Про затвердження Порядку обліку пожеж та їх наслідків» від 26 грудня 2003 року №2030, прямі збитки - оцінені у грошовому вираженні матеріальні втрати, знищені та/або пошкоджені внаслідок впливу небезпечних чинників пожежі та її вторинних проявів;

Прямі та побічні збитки, завдані пожежею фізичним особам, суб`єктам господарювання та іншим юридичним особам, визначаються на підставі актів оцінки майна, звітів про оцінку майна, знищеного, та/або пошкодженого внаслідок пожежі, складених згідно із законодавством, відомостей страховика, витягів із рішень судів, висновків експертів, документів, наданих власниками матеріальних цінностей (майна).

Проте, із Звіту не вбачається жодних розрахунків згідно використаних методичних підходів, без надання яких неможливо встановити чи вірно було обраховано суму завданих збитків, ре зазначено на підставі яких саме документів була здійснена експертна оцінка та на підставі яких доказів встановлена сума збитків, відсутній перелік обладнання, інвентаря, готової продукції і будівельних матеріалів.

Таким чином, вказаний Звіт носить неповний та неясний (неконкретний) характер й не може бути вважатися належним доказом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином наявність у даному випадку складу цивільного правопорушення, а саме, факту спричинення шкоди, її дійсний розмір, протиправність дій заподіювача шкоди відповідача ФОП ОСОБА_2 , його вина, причинний зв`язок між протиправною дією відповідача та негативними наслідками.

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином наявність у даному випадку складу цивільного правопорушення, а саме, факт спричинення шкоди, її дійсний розмір, протиправність дій заподіювача шкоди відповідача ФОП ОСОБА_2 , його вина, причинний зв`язок між протиправною дією відповідача та негативними наслідками. Отже, законних підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності за фактом пожежі немає.

Позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачами, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідач порушив права позивача, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, позов ОСОБА_1 є незаконними, не обґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 22, 1166 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою позов адвоката Клименка Олега Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда