КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/11673/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в їх інтересах та інтересах ОСОБА_3 адвоката Матюшенкова Д. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Матюшенкова Дмитра Вікторовича, діючого в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Шум Л. М.

від 11 квітня 2025 року

у цивільній справі № 759/1014/25 Святошинського районного суду міста Києва

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2024 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі КП «Київтеплоенерго») звернулось в суд із вказаним позовом обґрунтовуючи вимоги тим, що є виконавцем комунальних послуг: з 01.05.2018 до 31.10.2021 він надавав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (ЦО/ЦПГВ), а з 01.11.2021, у зв`язку зі зміною законодавства - послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (ТЕ/ПГВ). Вказував, що послуги надаються споживачам згідно з договорами, що оформлюються на основі типових договорів приєднання. Договір про надання послуг з ЦО/ЦПГВ був опублікований у газеті «Хрещатик» 28.03.2018 № 34 (5085).

Щодо послуг з ТЕ/ПГВ, позивач на виконання вимог ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017, оприлюднив типові індивідуальні договори про надання цих послуг на своєму веб-сайті. Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту умов договорів є, серед іншого, факт отримання послуг споживачем.

Позивач вказує, що будинок за адресою АДРЕСА_1 , під`єднаний до мереж тепло- та водопостачання, що робить відповідачів споживачами послуг ЦО/ЦПГВ, а з 01.11.2021 - послуг ТЕ/ПГВ. Відповідачі не відмовлялися від цих послуг у встановленому порядку. Позивач щомісячно надавав послуги, надсилав платіжні документи (рахунки), а відповідачі споживали послуги, тому зобов`язані їх оплатити.

Позивач посилається на статті 526 та 530 Цивільного кодексу України, згідно з якими зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк. Проте, відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.11.2024 включає: за період з 01.05.2018 по 31.10.2021: послуги з централізованого опалення - 16 099,44 грн; інфляційна складова боргу - 1 239,66 грн; 3% річних - 362,57 грн; послуги з централізованого постачання гарячої води - 69 352,05 грн; інфляційна складова боргу - 5 340,11 грн; 3% річних - 1 561,85 грн. За період з 01.11.2021: послуги з постачання теплової енергії - 15 069,03 грн; інфляційна складова боргу - 1 137,38 грн; 3% річних - 327,98 грн; пеня - 274,33 грн; послуги з постачання гарячої води - 59 448,01 грн; інфляційна складова боргу - 4 015,98 грн; 3% річних - 1 130,65 грн; пеня - 966,81 грн. Окрім того, заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 - 243,88 грн; заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 - 210,80 грн.

Крім того, позивач, на підставі Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 602-18, укладеного з ПАТ «Київенерго», набув право вимоги до відповідачів з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг централізованого опалення - 8 730,20 грн; інфляційна складова боргу - 672,23 грн; 3% річних - 196,61 грн; централізованого постачання гарячої води - 32 937,66 грн; інфляційна складова боргу - 2 536,20 грн; 3% річних - 741,77 грн.

Позивач також зазначав, факт відсутності письмового договору не звільняє споживача від оплати послуг, а нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені поновлено з 31.12.2023 на підставі постанови КМУ від 29.12.2023 № 1405.

З огляду на наведене просив стягнути солідарно з відповідачів, що є власниками/зареєстровані/проживають за адресою: АДРЕСА_1 на користь КП «Київтепроенерго» заборгованість у розмірі 222 320,86 грн, а також 3 416,00 грн судового збору та 43,00 грн витрат, пов`язаних з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в розмірі 8 730,20 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 672,23 грн, три відсотки річних у розмірі 196,61 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 32 937,66 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 2 536,20 грн, три відсотки річних у розмірі 741,77 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 16 099,44 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 1 239,66 грн та три відсотки річних в розмірі 362,57 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 до 31.10.2021 послуги централізованого постачання гарячої води в сумі 69 352,05 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 5 340,11 грн та три відсотки річних в розмірі 1 561,85 грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмір 15 069,03 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 1 137,38 грн та три відсотки річних в розмірі 372,98 грн, пеня у розмірі 274,33грн, заборгованість за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 59 448,01 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 4 015,98 грн та три відсотки річних в розмірі 1 130,65 грн, пеня у розмірі 966,81 грн, заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 243,88 грн; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 210,80 грн; витрати пов`язані з отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в сумі 43,00 грн та 3 416,00 грн витрат по сплаті судового збору.

В апеляційних скаргах адвокат Матюшенков Д. В., в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апелянти стверджують, що справа була розглянута у порядку спрощеного позовного провадження , хоча ціна позову, що становить 222 320,86 грн, що перевищує ліміт для спрощеного провадження (90 840,00 грн). Цей ліміт розрахований як 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року, що становить 3 028 грн. Отже, суд мав розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Крім того, суд безпідставно відмовив у проведенні судового засідання з викликом сторін ухвалою від 12 березня 2025 року. Суд посилався на застарілу редакцію ч. 6 ст. 279 ЦПК України, яка втратила чинність 19.07.2024.

Апелянти вважають, що це позбавило їх можливості «бути почутими» та порушило «справедливий баланс між сторонами». Верховний Суд неодноразово наголошував на обов`язку національних судів мотивувати свої рішення та демонструвати справедливий та однаковий підхід до заслуховування сторін, а неповнота дослідження обставин та порушення принципів рівності та змагальності призводять до передчасних висновків. Зазначені порушення процесуального законодавства позбавили апелянтів можливості повною мірою скористатися своїми процесуальними правами.

Зазначають, що апелянтам нараховано заборгованість за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та з постачання гарячої води за періоди: до 01.05.2018; з 01.05.2018 до 31.10.2021; з 01.11.2021 по 31.10.2024 у квартирі АДРЕСА_2 . У квартирі зареєстровано 9 осіб, але апелянти, не проживають там з 1997 року, що підтверджується Актом про непроживання від 20.02.2025 та Актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 31.03.2025. Фактичними користувачами квартири є ОСОБА_5 та її родина: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Апелянти вважають, що відсутній обов`язок сплачувати комунальні послуги тими особами, що не проживають у квартирі, а обов`язок сплати покладається на фактичних користувачів.

Також вказують на те, що позивач не надав розрахунку заборгованості по щомісячним платежам до 01.05.2018 та не вказав період, за який вона виникла, що позбавило відповідачів можливості перевірити ці нарахування. За відсутності первинних документів (квитанцій) неможливо перевірити надані Позивачем Розрахунки заборгованості, оскільки останні складені Позивачем без підтвердження джерел, на що такі розрахунки посилаються. Сам по собі наданий стороною позивача розрахунок заборгованості не підтверджує наявність у відповідачів заборгованості саме в такому розмірі. Таким чином, апелянти вважають, що Позивач не довів наявність заборгованості за ЖКП у зазначеному в позові розмірі.

Відповідач ОСОБА_3 окремо зазначає, що до 03.02.2018 він був неповнолітнім та не міг, в силу ст. 156 ЖК України, бути зобов`язаним брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в їх інтересах та інтересах ОСОБА_3 адвокат Матюшенков Д. В. підтримали клопотання про долучення до матеріалів скарги Акту про непроживання від 20.02.2025 та Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 31.03.2025, що не були подані до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в їх інтересах та інтересах ОСОБА_3 адвоката Матюшенкова Д. В дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572св22), від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449св22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399 св 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та централізоване постачання гарячої води регулюються вказаним Законом, а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630. Правовідносини з постачання теплової енергії та гарячої води між постачальною організацією та споживачем (фізичною особою) починаючи з 01.11.2021, регулюються постановою КМУ від 11.12.2019 № 1182 «Про затвердження Правил надання гарячої води» та Постановою № 803 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії» від 21.08.2019.

Судом встановлено, що розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01.05.2018 надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

На виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго», на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085).

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а отже відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води.

Відповідачі зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , від послуг централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлялись (не відключались). Квартира зареєстрована на праві власності.

Задовольняючи позов, суд зазначив, що квартира відповідачів під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, і вони є споживачами цих послуг, при цьому не відмовлялись від них у встановленому порядку. Оскільки відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті послуги, суд дійшов висновку про наявність заборгованості, яка підлягає стягненню у солідарному порядку із усіх відповідачів.

Колегія суддів не погоджується із рішенням суду у частині стягнення заборгованості з апелянтів, з огляду на наступне.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Відповідачами до апеляційної скарги додані Акт про непроживання від 20.02.2025 та Акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 31.03.2025, які вони просять долучити, адже судом безпідставно було відмовлено у проведенні розгляду справи із викликом сторін, про що було заявлено у клопотанні від 05.03.2025, й рішення постановлення без урахування таких актів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Колегія суддів вважає, що причини неподання відповідачами Акта про непроживання від 20.02.2025 та Акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 31.03.2025 до суду першої інстанції заслуговують на увагу і є поважними з огляду на те, що судом було безпідставно відмовлено у розгляді справи із викликом сторін. Визначені ч. 6 ст. 279 ЦПК України умови, за яких суд може відмовити у задоволенні такого клопотання, були відсутні, оскільки предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої перевищує тридцять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, у суду не було законних підстав позбавляти учасників справи у розгляді справи у судовому засіданні із повідомленням та можливості надати пояснення, що є порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд не звернув уваги на те, що у такому клопотанні, яке було подано відповідачем ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» 05 березня 2025 року, адреса проживання заявника є відмінною від адреси, за якою позивач надає послуги. Зокрема, ОСОБА_2 вказав, що місцем його проживання є АДРЕСА_3 . Таким чином, причини неподання суду першої інстанції зазначених актів є поважними.

Отже апеляційний суд приймає подані із апеляційними скаргами акти для дослідження та оцінки.

Із акту про непроживання (а.с. 62), що складений 02.02.2025 та засвідчений начальником Житлово-експлуатаційної дільниці № 5 вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , фактично у квартирі не проживають з 1997 року.

Акт складений, у тому числі мешканцями квартири АДРЕСА_4 , що є відповідачами - ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 .

Отже, зважаючи на положення ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та встановлені обставини щодо фактичного непроживання апелянтів у квартирі з 1997 року, обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг, про які заявлено позов, у відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутній, адже вони фактично не користувалися цими послугами. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на помилковість твердження суду першої інстанції про те, що квартира перебуває у власності, адже такі докази у матеріалах справи відсутні (а.с. 9).

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалено без належного застосування норм матеріального права, що регулюють відносини щодо солідарної відповідальності за житлово-комунальні послуги, зокрема статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка передбачає таку відповідальність лише для осіб, які «проживають та/або зареєстровані у житлі споживача», без повного та всебічного дослідження обставин справи та з порушенням принципів цивільного процесу в частині стягнення заборгованості з апелянтів, та в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Матюшенкова Дмитра Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва у від 11 квітня 2025 року у частині вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (м. Київ, площа І. Франка, 5, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг по 801,34 грн на кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 липня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов