Справа № 689/467/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року селище Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Кульбаби А.В.,

з участю: секретаря судового засідання - Лебеденко О.М.,

представника відповідачів адвоката Войтовича М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду в селищі Ярмолинці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Фомова О.С., про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) недійсним,

встановив:

Позивачка звернулася із позовом до відповідача про визнання договору про встановлення прав користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) недійсним. В позові зазначила, що 19 липня 2024 року головним державним виконавцем Городоцько-Ярмолинецького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Білоусько О.В. було розміщено оголошення про проведення земельних торгів земельної ділянки площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080, цільове призначення для ведення фермерського господарства, яка розташована в с. Жилинці Хмельницького району, 19 серпня 2024 року через електронний майданчик, що створено ТОВ «БІРЖА ПОДІЛЬСЬКА», проведено земельні торги цієї земельної ділянки. 13 вересня 204 року приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Стожик Н.В. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080, цільове призначення для ведення фермерського господарства, яка розташована в с. Жилинці Хмельницького району, що укладено між головним державним виконавцем Городоцько-Ярмолинецького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Білоусько О.В. та Сторожук Є.О. При посвідчення даного договору приватним нотаріусом було встановлено та повідомлено позивачу, що вказана земельна ділянка належала на праві власності ОСОБА_3 та перебуває у користуванні ОСОБА_2 згідно умов договору емфітевзису, та який не скористався переважним правом купівлі. Вважає, що договір емфітевзису підлягає визнанню недійсним. Так, 19 жовтня 2020 року Господарським судом Хмельницької області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 та ППСВ «Велика Родина» боргу в розмірі 1 202 565, 06 грн., 15 лютого 2021 року ГСХО видано наказ про примусове виконання рішення. Отже, 9 листопада 2020 року ОСОБА_3 набув статусу солідарного боржника перед АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України». 5 лютого 2021 року ОСОБА_3 укладає із ОСОБА_2 договір про встановлення прав користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080, цільове призначення для ведення фермерського господарства, яка розташована в с. Жилинці Хмельницького району, строком на 49 років, розмір палати 28 000 грн.. який посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Фомовою О.С. Вказаний договір було укладено між відповідачами за 10 днів до видання Господарським судом Хмельницької області наказу про примусове стягнення заборгованості із ОСОБА_4 що свідчить про намагання останнього уникнути стягнення будь-яким шляхом. Вказаний договір емфітевзису було укладено відповідачами за 10 днів до видання Господарським Судом Хмельницької області наказу про примусове стягнення заборгованості із ОСОБА_3 , що свідчить про намагання останнього уникнути стягнення будь-яким чином. Лише 7 листопада 2022 року державним виконавцем проведено опис та накладено арешт на вказану земельну ділянку. Зазначив, що наявність емфітевзису є своєрідним обтяженням для нового власника, так як повноцінне володіння і користування земельною ділянкою є неможливим протягом 49 років, а плата отримана попереднім володільцем. Відтак, у покупця залишається лише правомочність розпорядження земельною ділянкою, яку важко реалізувати з урахуванням викладених обставин, що було достеменно відомо відповідачу-2. При цьому, фіктивні правовідносини, які виникли та існують між відповідачами, створюють перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою позивачем як новому власнику. Отже, знаючи про наявну заборгованість, відповідачі забезпечили повноцінне користування землею на строк 49 років лише за 28 000 грн., незважаючи на зміну її власника (про що прямо вказали в договорі). Ця обставина свідчить про те, що правова мета договору емфітевзису є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, тому цей договір є фіктивним і повинен бути визнаний недійсним. Ствердив, що на підставі ст. ст. 3, 11, 13, 31, 202 203, 234 ЦК України, з урахуванням практики верховного Суду, є фраудаторним та фіктивним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють таки правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль як укладення особою договору емфітевзису з метою обмеження майбутнього нового власника у його праві користування земельною ділянкою свідчить про те, що правова мета правочину є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. Пізніше подав клопотання про проведення розгляду справи за відсутністю представника позивача.

Представник відповідачів в судовому засідання заперечив проти задоволення позову. Суду пояснив, що 13 вересня 2024 року позивачка у відділі ДВС уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка належала на праві власності ОСОБА_3 . Тобто, позивачці було відомо, що укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір емфітевзису. Вважає, що на підставі ст. 148-1 ЗК України до позивача перейшли права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки і остання відповідно до ч. 3 ст. 148-1 ЗК України зобов`язана була повідомити про це користувача земельної ділянки ОСОБА_2 , але цього не зробила. При цьому, позивачка жодних претензій до виконавчої служби не пред`являє. Позивачка автоматично стала стороною договору емфітевзису. Зазначив, що позивачем та її представником не надано доказів того, що зазначений доказ є фраудаторним чи фіктивним. Так, позивачка не була кредитором ОСОБА_3 і не є таким на даний час. ОСОБА_3 земельну ділянку не відчужував, тому вважає позовні вимоги необґрунтованими. Позивачем не надано доказів недійсності правочину, договір емфітевзису зберігає свою чинність. Зазначив, що права позивачки могли бути порушені лише після укладення договору емфітевзису, а не до цього. Вказав, що станом на 13 вересня 2024 року сплив строк позовної давності, який розпочався 5 лютого 2021 року, оскільки позивачка замінила сторону договору ( ОСОБА_3 ), оскільки в момент укладення договору купівлі-продажу позивачу було відомо про укладення договору емфітевзису. Ствердив, що договір емфітевзису її прав не порушує. Просив суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку із необґрунтованістю позову та із спливом строку позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справи, приходить до висновку, що позов слід задоволити повністю.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2020 року Господарським судом Хмельницької області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 та ППСВ «Велика Родина» боргу в розмірі 1 202 565, 06 грн. на користь АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України». Ця обставина підтверджується копією рішення Господарського суду Хмельницької області, по справі № 924/61/20 (а.с. 28-36). 15 лютого 2021 року Господарським судом Хмельницької області видано наказ про примусове виконання рішення. А 14 квітня 2023 року головним державним виконавцем Городоцько-Ярмолинецького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Білоусько О.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу ГСХО № 924/61/60, виданого 15.02.2021р. Зазначена обставина підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 65157500 (а.с.37-38). 7 листопада 2022 року головним державним виконавцем Городоцько-Ярмолинецького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Білоусько О.В. винесена постанова про опис та арешт майна боржника, згідно якої описано та накладено арешт на земельну ділянку площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080, цільове призначення для ведення фермерського господарства, яка розташована в с. Жилинці Хмельницького району, що належить боржнику ОСОБА_3 (а.с. 39-42).

5 лютого 2021 року ОСОБА_3 (власник) уклав із ОСОБА_2 (землекористувач) договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080, цільове призначення для ведення фермерського господарства, яка розташована в с. Жилинці Хмельницького району, який посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Фомовою О.С. Відповідно до п. 2.1. Договору Власник земельної ділянки надає Землекористувачу право користуватися земельною ділянкою на строк 49 років. Згідно із п. п. 2.2., 2.3. Договору розмір плати за право користування земельною ділянкою становить 28 000 грн.. Зазначена сума сплачена власнику земельної ділянки Землекористувачем готівкою до підписання цього договору. Ця обставина підтверджується належним чином завіреною копією договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) а.с. 100-101.

19 липня 2024 року головним державним виконавцем Городоцько-Ярмолинецького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Білоусько О.В. було розміщено оголошення про проведення земельних торгів земельної ділянки площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080, цільове призначення для ведення фермерського господарства, яка розташована в с. Жилинці Хмельницького району 9а.с. 15-16).

19 серпня 2024 року через електронний майданчик, що створено ТОВ «БІРЖА ПОДІЛЬСЬКА», проведено земельні торги цієї земельної ділянки (а.с. 17-19).

13 вересня 204 року приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Стожик Н.В. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080, цільове призначення для ведення фермерського господарства, яка розташована в с. Жилинці Хмельницького району, що укладено між головним державним виконавцем Городоцько-Ярмолинецького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Білоусько О.В. та Сторожук Є.О. Абз. 3 п. 2 Договору передбачено, що дана земельна ділянка перебуває в користуванні згідно договору емфітевзису від 5 лютого 2021 року, зареєстровано в реєстрі за № 62, правокористувач ОСОБА_2 (а.с. 22-26).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав 13 вересня 2024 року позивач зареєструвала своє право власності (а.с. 27).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

А згідно із ч. 5 статті 41 Конституції України право власності є непорушним.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

А частина 3 статті 13 ЦК України передбачає, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Частиною третьою статті 395 ЦК України передбачено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним із видів речових прав на нерухоме майно.

Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 407 ЦК України). Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років (частина перша статті 408 ЦК України).

Відповідно до статті 102-1 ЗК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України. Строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років.

Частиною 1 статті 202 ЦПК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Частиною 1 статті 215 ЦПК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин визнається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до змісту частини 1 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц зробила наступні праві висновки. «Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 16, 234 ЦК України з метою охорони прав та інтересів кредитора і забезпечення реальної можливості визнання недійсними договорів, вчинених на шкоду майновим правам та інтересам кредиторів, та для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні правові підстави для відступу від висновків, викладених упостановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, а також з метою формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах зазначає таке.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначені постанови Верховного Суду України, від правових висновків у яких висловила намір відступити колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, не містять узагальнюючих висновків щодо правильності застосування згаданих норм матеріального права. У постановах вказано, що справи вирішено всупереч процесуального закону та зроблені висновки про неможливість ухвалити законні й обґрунтовані рішення через невиконання судами попередніх інстанцій процесуальних дій. Зокрема, суди під час вирішення спорів не встановили обставин, що мають значення для справ, не надали їм юридичної оцінки, не дослідили та не надали оцінки всім доказам, наданим сторонам, що виключає можливість відступу від такої позиції, яка визначає обсяг зобов`язань суду щодо ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом провизнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Суди першої та апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 , відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку, що знаходяться на АДРЕСА_1 , своїм синам - ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був обізнаний про наявність вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2012 року, що набрав законної сили, яким стягнуто, в тому числі, з нього на користь ТОВ «Банк Фамільний» 580 849,84 грн, правильно вважали, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення.

Крім того, з`ясувавши, що при укладенні 27 грудня 2012 року оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , суди обґрунтовано визнали недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 ЦК України».

Так, судом встановлено, що спірний договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) був укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_2 5 лютого 2021 року, тобто після винесення Господарським судом Хмельницької області рішення про стягнення боргу із ОСОБА_3 на користь «АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», який ухвалено 19 жовтня 2020 року, а також за 10 днів до видання Господарським судом Хмельницької області наказу № 924/61/20 (а.с. 28-38). Ця обставина свідчить про те, що відповідач ОСОБА_3 , усвідомлюючи, що з метою примусового виконання рішення суду на вказану земельну ділянку буде накладено арешт державним виконавцем та в подальшому реалізовано з метою сплати його боргу, використав укладення договору емфітевзису із ОСОБА_2 з задля порушення майнових прав та інтересів як кредитора, так і майбутнього власника земельної ділянки. Тобто, відповідач ОСОБА_3 міг передбачити негативні наслідки у вигляді для себе (накладення арешту на земельну ділянку) у випадку виконання зазначеного рішення суду.

Отже, суд приходить до переконання, що, укладаючи договір емфітевзису після ухвалення рішення суду про стягнення боргу, дії відповідача ОСОБА_3 були спрямовані на утруднення виконання вказаного рішення суду в майбутньому.

Суд, проаналізувавши умови договору емфітевзису, також приходить до висновку, що відповідачі використали договір емфітевзису як для утруднення виконання рішення суду про стягнення боргу, що набрало законної сили, так і з метою позбавлення майбутнього власника земельної ділянки отримання прибутку від використання свого майна, що свідчить про те, що вони діяли недобросовісно з метою завдати шкоди майбутньому власнику земельної ділянки - позивачу ОСОБА_1 . Зазначена обставина підтверджується п. п. 2.2., 2.3. Договору від 5 лютого 2021 року, згідно яких розмір плати за право користування земельною ділянкою становить 28 000 грн.; зазначена сума сплачена власнику земельної ділянки Землекористувачем готівкою до підписання цього договору. Тобто, укладаючи договір з такими умовами, враховуючи неспівмірну плату за використання земельної ділянки (розмір плати 28 000 грн., строк договору 49 років), відповідачі свідомо позбавили нового власника майна, ОСОБА_1 , щодо отримання доходу в майбутньому від своєї власності земельної ділянки площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080. Ця обставина свідчить також про те, що сторони (відповідачі) приховали свої справжні наміри (передача права користування земельною ділянкою на строк 49 років із платою за користування земельною ділянкою в сумі 28 000 грн. за весь період строку договору), укладаючи цей правочин, що свідчить про його фіктивність.

Твердження представника відповідачів про те, що позивачка жодних претензій до виконавчої служби не пред`являла, суд відхиляє, адже позивач самостійно визначає того, хто має відповідати за позовом (стаття 13, стаття 48 ЦПК України).

Доводи представника відповідачів про те, що позивачка в порушення ч. 3 ст. 148-1 Земельного кодексу України протягом одного місяця з дня набуття права власності не повідомила користувача земельної ділянки (відповідача ОСОБА_2 ), суд до уваги не бере,, адже з цього приводу стороною відповідачів не надано суду жодних належних і допустимих доказів.

Посилання представника відповідачів на те, що згідно із. ч. 1 ст. 148-1 ЗК України позивачка автоматично стала стороною договору емфітевзису (до неї перейшли права власника земельної ділянки) і ця обставина свідчить про неможливість оспорювання договору, суд розцінює критично та не бере до уваги, оскільки судом достеменно встановлено, що зазначений договір укладений на шкоду майбутньому власнику майна, якою 13 вересня 2024 року стала позивач і вона наділена правом на оспорення цього правочину.

Твердження представника відповідачів про те, що позивачем не надано доказів того, що укладений правочин (договір емфітевзису) є фраудаторним та фіктивним, суд до уваги не приймає, адже позивачем надані належні та допустимі докази, які категорично стверджують, що спірний договір укладено на шкоду кредитору (з метою утруднення реалізації майна в примусовому порядку) та на шкоду майбутньому власнику майна ОСОБА_1 (з метою позбавлення власника майна на отримання доходу від використання своєї приватної власності земельної ділянки). Цими доказами є: рішення Господарського суду Хмельницької області від 19 жовтня 2020 року, постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 65157500 від 14 квітня 2021 року, договір емфітевзису від 5 лютого 2021 року (а.с. 28-46).

Доводи представника відповідачів про те, що права позивачки укладенням спірного договору не були порушеними, адже до укладення позивачкою договору купівлі-продажу земельної ділянки не може бути порушення її прав, а лише після, є голослівними і такими, що не заслуговують на увагу.

Так, відповідно до Рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року у справі №1-10/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, позивач мала охоронюваний законом інтерес щодо звернення до суду із вимогою про визнання недійсним договору емфітевзису від 5 лютого 2021 року, оскільки він порушує її права.

Набувши право власності на зазначену земельну ділянку, позивачка добросовісно сподівалася на отримання в майбутньому доходу від використання цієї власності (земельної ділянки).

Так, як встановлено судом, про порушення прав позивачки свідчить та обставина, що договором емфітевзису взагалі не передбачено плати за користування земельною ділянкою новому власнику (п.п. 2.1. 2.3. Договору емфітевзису). В свою чергу, позивачка не могла раніше довідатися про порушення свого права, оскільки не була стороною договору від 05.02.2021р.

Судом встановлено, що укладаючи договір емфітевзису із такими умовами договору (п.п. 2.1. 2.3.), відповідачі діяли свідомо на шкоду майбутньому власнику, який придбає це нерухоме майно, з метою позбавлення останнього доходу (прибутку) від використання цього майна. При цьому, відповідачі не могли знати, хто саме придбає зазначену земельну ділянку. Тобто, умисні дії відповідачів були спрямовані на порушення прав нового власника майна у майбутньому, незалежно від того, хто саме ним буде (фізична особа, юридична особа, держава).

Також представник відповідачів заявив про застосування строків позовної давності, оскільки станом на 13 вересня 2024 року сплив строк позовної давності, який розпочався 5 лютого 2021 року укладенням спірного договору. Суд відхиляє зазначену заяву.

Частиною 1 статті 258 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

А частина 1 статті 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, судом встановлено, що позивачка дізналася про порушення свого права 13 вересня 2024 року, а позовну заяву подала до суду 20 березня 2025 року. Отже, позивачем строк давності не пропущений.

Таким чином, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3; ч. 3 ст. 13; ч. ч. 1, 5 ст. 203; ч. 1 ст. 215; ч. ч. 1, 2 ст. 228; ст. 234 Цивільного кодексу України договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080, цільове призначення: для ведення фермерського господарства, яка знаходиться за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Жилинецька сільська рада, укладений 5 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , необхідно визнати недійсним, оскільки він спрямований на порушення конституційного права позивача, ОСОБА_1 , передбаченого ст. 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 373 Цивільного кодексу України та є фіктивним.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. Так, оскільки позов позивачки задоволено повністю, тому необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі по 605 грн. 60 коп. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 77-81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України,

вирішив:

Позов задоволити повністю.

Договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) площею 1, 9280 га, кадастровий номер: :02:033:0080, цільове призначення: для ведення фермерського господарства, яка знаходиться за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, Жилинецька сільська рада, укладений 5 лютого 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнати недійсним.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстрована та проживаюча: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстрована та проживаюча: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлений 8 липня 2025 року.

Суддя А.В. Кульбаба