Провадження № 22-ц/812/1014/25 Суддя першої інстанції Максютенко О.А. Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 липня 2025 року м. Миколаїв Справа № 484/5206/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2025 року, повне судове рішення складено 04 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Максютенко О.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати,

В С Т А Н О В И В:

18 вересні 2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, вимоги якого уточнила в подальшому, до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка (далі ПСП ім. Т.Г. Шевченка) про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати,

Позов обґрунтовано тим, що позивачка є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :07:000:0127, :01:000:0465, :07:000:0031, :01:000:1212, що знаходяться в межах Синюхо-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

07 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ПСП ім. Т.Г. Шевченко було укладено договір оренди землі за реєстраційним номером 12. Державну реєстрацію права оренди було проведено у державному реєстрі іншого речового права за номерами 21292671, 21292538, 21288228, 21292612 від 30 червня 2017 року.

Згодом між позивачкою та ПСП ім. Т.Г. Шевченко 11 квітня 2017 року було підписано додаткову угоду до договору оренди землі із строком дії договору до 30 листопада 2026 року.

Пунктами 4.1, 4.5, 4.7, 9.4 додаткової угоди від 11 квітня 2017 року сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 22 373.88 грн за рік оренди. Орендна плата вноситься орендарем з 01 серпня до 31 грудня кожного року. Орендар перераховує грошові кошти орендної плати на банківський рахунок орендодавця. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,001% від несплаченої суми за кожний день прострочення. Орендар земельної ділянки зобов`язаний вчасно сплачувати всі належні за договором оренди платежі.

Сплата орендної плати здійснювалась у безготівковій формі шляхом зарахування орендної плати на розрахунковий рахунок позивачки у АТ КБ «Приватбанк» із грубим порушенням строків сплати орендної плати у відповідності до умов Договору оренди землі.

Орендна плата за 2021, 2022, 2023 роки взагалі не була виплачена позивачці у зв`язку з чим грубо порушуються умови договору протягом трьох років підряд.

Орендна плата за 2021 рік повинна була бути виплачена в розмірі 22 373.88 грн. Прострочення боргу становить 181 день. Пеня за 181 день становить 39.82 грн.

Орендна плата за 2022 рік повинна була бути виплачена в розмірі 22 373.88 грн. Прострочення боргу становить 181 день. Пеня за 181 день становить 39.82 грн.

Орендна плата за 2023 рік повинна була бути виплачена в розмірі 22 373.88 грн. Прострочення боргу становить 181 день. Пеня за 181 день становить 39.82 грн.

Крім того, позивачка просить стягнути індексацію за 2021 рік в сумі 2 237.39 грн, за 2022 рік в сумі 5 952.18 грн, за 2023 рік в сумі 1 137.44 грн, а всього на загальну суму 9 327.01 грн.

Посилаючись на вище викладене, позивачка просила суд, розірвати договір оренди землі від 07 вересня 2009 року № 12 укладений між нею та ПСП ім. Т.Г. Шевченка. Стягнути з ПСП ім. Т.Г. Шевченка на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі в розмірі 67 121.64 грн, пеню в розмірі 119.46 грн, індексацію в розмірі 9 327.01 грн, загалом 76 568.11 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2025 року позов задоволено частково.

Розiрвано договiр оренди землi від 07 вересня 2009 року № 12, укладений між ОСОБА_1 та ПСП iм. Т.Г. Шевченка, щодо оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :07:000:0127, :01:000:0465, :07:000:0031, :01:000:1212, зареєстрований у Державному реєстрі іншого речового права за номерами 21292671, 21292538, 21288228, 21292612 від 30 червня 2017 року.

Стягнуто з ПСП iм. Т.Г. Шевченка на користь ОСОБА_1 . заборгованiсть по оренднiй платi в розмiрi 67 121.64 грн, пеню за несвоєчасний розрахунок по орендній плати в розмiрi 119.46 грн, а всього стягнути з відповідача на користь позивачки 67 241.10 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПСП iм. Т.Г. Шевченка про стягнення індексації орендної плати в розмірі 9 327.01 грн відмовлено.

Стягнуто з ПСП iм. Т.Г. Шевченка на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 127.35 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що доказів сплати орендної плати за 2021-2023 роках до 31 грудня поточного року матеріали справи не містять.

Зазначені обставини свідчать про наявність систематичної несплати орендної плати за 2021-2023 роках та наявність заборгованості зі сплати орендної плати за ці роки, яка вчасно виплачена не була, що є істотним порушенням умов договору через не виконання відповідачем обов`язку щодо виплати орендної плати в строк передбачений договором, а отже і підставою для розірвання договору оренди, незважаючи на те, що заборгованість була виплачена в подальшому.

Не погодившись з рішення суду ПСП ім. Т.Г. Шевченка, подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано доводів ПСП ім. Т.Г. Шевченка, які повністю спростовують доводи позивачки.

ПСП ім. Т.Г. Шевченка було сплачено орендну плату з урахуванням заборгованості за минулий рік, що підтверджується платіжною інструкцією від 06 листопада 2024 року № 6074 у розмірі 23 183.71 грн. Вказаний платіж було здійснено за договором доручення від 01 січня 2023 року ТОВ «Південь Агро Інвест».

Відсутні законні та обґрунтовані підстави щодо розірвання договору оренди землі.

З початку вторгнення військ РФ частина території Миколаївської області була окупована. В умовах дії непереборної сили, майже всі працівники підприємства покинули територію області. Відновлення діяльності відбулося лише на початку 2023 року. Вказане обумовлює затримку виплати орендної плати за 2022 рік.

Умовами додаткової угоди до договору оренди від 09 листопада 2018 року, які викладені у пункті 13.2 сторонами погоджено, що особа, яка порушила зобов`язання за цим договором, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини. Наведені відповідачем обставини є загальновідомими та не потребують додаткового доказування. Необхідність надання довідки (сертифікату) про виникнення форс-мажорних обставин (настання воєнного стану) за змістом пункту 13.2 додаткової угоди не є обов`язковою умовою

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивачки не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлені судом належним чином про дату, час і місце розгляду справи. З огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України колегія судді апеляційного суду розглянула справи без участі учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що згідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 825486300:07:000:0127, площею 5,66 га, :01:000:0465, площею 0,77 га, :07:000:0031, площею 0,38 га, :01:000:1212, площею 0,01 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

07 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ПСП ім. Т.Г. Шевченко укладено договір оренди землі за реєстраційним номером 124, відповідно до умов якого в оренду передано земельні ділянки площею 5,66 га, площею 0,77 га, площею 0,38 га та площею 0,01 га, що знаходяться на території Синюхо-Брідської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

11 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ПСП ім. Т.Г. Шевченко було укладено додаткову угоду № 000939 до договору оренди землі № 124 від 07 вересня 2009 року, номер запису про інше речове право: 21292671, 21292538, 21288228, 21292612 від 30.06.2017 року, за якою сторони виклали в новій редакції в цілому договір оренди землі з кінцевим строком дії договору до 30 листопада 2026 року.

Пунктом 4.1 додаткової угоди до договору оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі за 2017 рік в розмірі 47 205.81 грн, а починаючи з 2018 року та подальші роки дії договору оренди в розмірі 22 373.88 грн за рік оренди.

В пункті 4.5 додаткової угоди до договору оренди землі сторони узгодили, що орендна плата вноситься орендарем з 01 серпня до 31 грудня кожного року. Орендар перераховує грошові кошти орендної плати на банківський розрахунковий рахунок орендодавця та/або виплачує через касу Орендаря, та/або здійснює виплату засобами поштового зв`язку через місцеві відділення УДППЗ "Укрпошта" шляхом надіслання на адресу Орендодавця поштових переказів, або в іншій формі, погодженій Сторонами. Орендна плата може бути перерахована Орендодавцю як Орендарем, так і за його дорученням, третьою особою, що буде належним виконанням умов даного Договору.

ПСП ім. Т.Г. Шевченко зобов`язане щорічно до 31 грудня провести розрахунок по орендній платі, однак орендна плата за 2021-2023 роки ОСОБА_1 у встановлені строки нарахована та виплачена не була. Орендна плата за 2024 рік була сплачена позивачці лише 06 вересня 2024 року в сумі 23 183.71 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 06 листопада 2024 року № 6074 та договором доручення від 01 січня 2023 року, укладеного між ПСП ім. Т.Г. Шевченка та ТОВ «Південь Агро Інвест».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів зауважує на таке.

Договір оренди землі -це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку (частина 1 статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку (частина 2 статті 25 Закону України «Про оренду землі»).

Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.

Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно з пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Таким чином з огляду на наведене, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 звернула увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року, у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року, у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року, у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші).

Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.

Такий висновок є логічним та виправданим, оскільки поняття «несплата» та «недоплата» не є тотожними. Оскільки в конструкції згаданої правової норми не наведено жодного означення до слова «несплата», можна виснувати, що законодавець у згаданій правовій нормі не передбачив жодної альтернативи повної несплати, тобто не визначив, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є не лише систематична несплата, а й систематична недоплата орендної плати».

Отже підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати.

Також Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що «підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною й достатньою, і звертатися до більш загального правила частини другої статті 651 ЦК України - з метою оцінки істотності порушення договору його стороною - немає потреби» (пункт 128 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23).

У справі, що переглядається, орендодавиця ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання договорів оренди земельної ділянки з огляду на систематичну несплату відповідачем орендної плати за землю, що, на її думку є істотним порушенням умов договору оренди.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 3, 4 статті 83 ЦПК України).

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї (частина 1 статті 84 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції, виходив з того, що за умовами пунктів 4.1 - 4.5 Додаткової угоди сторони погодили, що орендна плата за користування земельною ділянкою вноситься Орендарем у грошовій формі за 2017 рік в розмірі 47 205.81 грн, а починаючи з 2018 року та подальші роки дії договору оренди в розмірі 22 373.88 грн за рік оренди у строк з 01 серпня до 31 грудня кожного року. Орендар перераховує грошові кошти орендної плати на банківський розрахунковий рахунок орендодавця та/або виплачує через касу Орендаря, та/або здійснює виплату засобами поштового зв`язку через місцеві відділення УДППЗ "Укрпошта" шляхом надіслання на адресу Орендодавця поштових переказів, або в іншій формі, погодженій Сторонами. Орендна плата може бути перерахована Орендодавцю як Орендарем, так і за його дорученням, третьою особою, що буде належним виконанням умов даного Договору.

За умовами Додаткового договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін унаслідок невиконання іншою стороною обов`язків, передбачених договорами, а також з інших підстав, визначених законом.

У цій справі суд встановив, що протягом 2021-2023 року ПСП ім. Т.Г. Шевченка не сплачувало ОСОБА_1 орендну плату.

Ці обставини щодо періодів виникнення заборгованості по орендній платі ПСП ім. Т.Г. Шевченка належними доказами не спростувало.

Отже, ПСП ім. Т.Г. Шевченка неодноразово порушувало умови договору оренди землі, а саме систематично не сплачувало орендну плату в повному обсязі, за вказані роки, що підпадає під дію пункту «д» частини 1 статті 141 ЗК України та є самостійною і достатньою підставою для розірвання договору.

Тож суд першої інстанції за наявності в матеріалах справи доказів систематичної (два і більше випадки) повної несплати орендної плати за додатковим договором оренди та не спростування цих обставин відповідачем, обґрунтовано констатував наявність підстав для розірвання зазначених договорів відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України.

Крім того, апеляційний суд погоджується з вирішенням судом першої інстанції позовних вимог щодо стягнення заборгованості по орендній платі та пені за несвоєчасний розрахунок по орендній платі, яка передбачена пунктом 47 Додаткової угоди.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного обрахування розміру заборгованості по орендній платі без урахування сплати податків та зборів відповідно до пункту 4.2 Додаткової угоди не заслуговують на увагу, оскільки на час розгляду справи відповідачем не надано письмових доказів про сплату за 2021-2023 роки таких податків і зборів до фіскальних органів.

Твердження скаржника про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував форс-мажорні обставини невиплати орендної плати за 2022 рік, пов`язані з військовою агресією російської федерації у лютому 2022 року, внаслідок чого в Україні було оголошено воєнний стан є неприйнятними з огляду на таке.

За загальним правилом згідно норм чинного законодавства особа, яка порушила виконання зобов`язання, передбачене умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, звільняється від відповідальності за таке порушення, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (частина 1 статті 617 ЦК України).

Визначення поняття обставин непереборної сили (форс-мажору) наведено в статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Так, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами. Такими обставинами можуть бути, зокрема, загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, тощо.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам.

Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести, а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Отже, військові дії, які наразі відбуваються на території нашої країни є загальновизнаною обставиною непереборної сили, що, зокрема, засвідчила Торговельно-промислова палата України (далі ТПП України) у своєму загальному офіційному листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1, розміщеному на її офіційному веб-сайті.

ТПП України цим листом засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Проте вказаний лист ТПП України адресований Всім, кого це стосується, тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

При цьому, з юридичної точки зору, а також з позиції судової практики варто зазначити, що загальний офіційний лист ТПП України не є достатнім доказом, що підтверджує (засвідчує) беззаперечне звільнення сторони від відповідальності за порушення виконання зобов`язання, адже цій стороні ще потрібно довести, що таке порушення сталося внаслідок дій воєнного характеру, що безпосередньо впливають на можливість виконання такою стороною відповідного обов`язку, визначеного договором, у нашій справі договором оренди землі.

Верховний Суд у постанові від 07 червня 2023 року у справі N 906/540/22 зазначив, що лист ТПП від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Саме суд на підставі наявних у матеріалах доказів повинен встановити, чи дійсно такі обставини на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Посилаючись на форс-мажорні обставини, як на підставу для звільнення від відповідальності, відповідач не довів, як саме проявився форс-мажор у конкретному зобов`язанні. Зокрема, з цього приводу в постанові Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21 зазначено: «… Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом …».

Наявність форс-мажорних обставин може підтверджуватися будь-якими доказами, яких, на думку сторони, буде достатньо для встановлення відповідної обставини.

Між тим, відповідачем не надано до суду будь-яких письмових доказів на підтвердження таких форс-мажорних обставин, а твердження відповідача про те, що такі обставини є загальновідомими та не потребують доведення не відповідають наведеним нормам цивільно-процесуального права та наведеній судовій практиці щодо їх застосування. Одного лише посилання на наявність форс-мажору недостатньо.

Доводи апеляційної скарги щодо виплати ПСП ім. Т.Г. Шевченка орендної плати у розмірі 23 183.71 грн в рахунок боргових зобов`язань позивача не заслуговують на увагу, так як по-перше, така виплата відбулася06 листопада 2024 року, тобто після звернення позивачки до суду з вказаним позовом (18 вересня 2024 року), що не може свідчити про належне виконання зобов`язання, а по-друге, з наданої платіжної інструкції про сплату такої суми є незрозумілим яка сума орендної плати та за якими борговими зобов`язаннями виплачена, оскільки в платіжному документі призначення платежу зазначено як орендна плата за 2024 рік.

Отже, відповідач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень щодо належного виконання свого обов`язку за договором оренди щодо виплати орендної плати, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Скаржник в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в цілому, проте оскаржуваним рішення відмовлено позивачу в задоволенні вимог щодо стягнення індексації, однак апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішенням в цій частині.

Ураховуючи наведене, дослідивши доводи та мотиви апеляційної скарги, колегія суддів робить висновок про правильність висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ПСП ім. Т.Г. Шевченка залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2025 року залишити без змін.

За такого, підлягає відновленню дія рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2025 року, зупиненого на підставі ухвали Миколаївського апеляційного суду від 23 травня 2025 року.

Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовлено, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Т.Г. Шевченка залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Відновити дію рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 березня 2025 року, зупиненого на підставі ухвали Миколаївського апеляційного суду від 23 травня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 10 липня 2025 року