КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9876/2025
Справа № 760/4286/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Застрожнікової К.С. у м. Київ 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за правом зворотної вимоги (регресу),

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в розмірі 120000 доларів США та судові витрати.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року справу передано на розгляд до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за підсудністю.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким направити справу на новий розгляд до Подільського районного суду м. Києва, покласти на позивача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що як зазначено в оскарженій ухвалі суду, за даними Єдиного державного демографічного реєстру за № 1200375 від 17 березня 2025 року відповідач не має зареєстрованого місця проживання на території Солом`янського району м. Києва. Суд у межах своїх повноважень також подавав запит до Єдиного державного демографічного реєстру стосовно зареєстрованого місця проживання позивача ОСОБА_2 та отримав відповідь, що вона має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_1 , тоді як в ухвалі суду зазначено лише про відсутність реєстрації відповідача в окремому районі м. Києва.

Між тим, судом належним чином не оцінені дані, які містяться в долученій до позову особовій картці на ім`я відповідача, отриманої з Державної міграційної служби України, в якій зазначено його місце проживання/перебування. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади від 21 березня 2025 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , що кореспондується з інформацією, зазначеною у його паспорті громадянина України.

Вказував, що суд помилково дійшов висновку, що даний спір повинен розглядатися як позов про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, адже правильно кваліфікувати його як регресний позов, а отже суд повинен був використати положення ч. 1 ст. 27 ЦПК України та направити справу на розгляд до Подільського районного суду м. Києва, у якому відповідно до матеріалів пред`явленого позову зареєстрований відповідач.

Посилався на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 червня 2024 року в справі № 554/7669/21 про те, що суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу дається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися. За загальним правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження відповідача, тобто тієї сторони у спорі, яка презюмується неправою. Правило підсудності за місцем знаходження відповідача стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, яка звертається до суду за захистом.

Вказував, що позивач, подаючи позов до Солом`янського районного суду м. Києва, самостійно обрала більш зручний спосіб для свого звернення з відповідним позовом до найбільш наближеного суду за територіальністю як до місця реєстрації відповідача, так і до основного місця здійснення адвокатської діяльності свого представника. Крім того, в позовній заяві ОСОБА_2 категорично визначилася щодо розгляду справи за територіальною підсудністю за місцем знаходження відповідача, та, посилаючись на положення ст. 27 ЦПК України, визначила за необхідне пред`явити позов до районного суду м. Києва. Тобто позивач, конкретизуючи необхідність територіальної підсудності розгляду справи, взагалі не порушувала питання про можливість застосування принципів альтернативної підсудності при розгляді справи, та суд необґрунтовано прийняв не притаманні повноваження щодо вирішення цього питання на свій розсуд.

Між тим, неправильність визначення адміністративно-територіального району щодо місця реєстрації відповідача в позові не є підставою зміни територіальної підсудності за загальним правилом на альтернативну. Помилка у визначенні місця реєстрації відповідача за територіальним принципом була пов`язана саме з тим, що у вироку суду відносно відповідача місцем його проживання зазначена адреса АДРЕСА_3 , що відноситься до територіальної юрисдикції Солом`янського району м. Києва, тоді як за цією адресою відповідача не зареєстрований, а мав там тимчасове проживання на момент ухвалення вироку суду, і має постійне зареєстроване з 2012 року проживання в АДРЕСА_2 .

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Передаючи справу за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ухвалою від 17 березня 2025 року, суд першої інстанції виходив із того, що згідно відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідач не має зареєстрованого місця проживання на території Солом`янського району м. Києва, в той час як позивач має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , а оскільки відповідно до ч. 3 ст. 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди, таким чином, справа підлягає переданню за місцем проживання позивача - до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку регресу.

Позов мотивувала тим, що вироком Заставницького районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2024 року у справі № 716/1414/24 між ОСОБА_2 та прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення Чернівецької обласної прокуратури Ситенком О.Б. затверджено угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000541 від 26 червня 2023 року за ч. 4 ст. 190 КК України. Також вироком Заставницького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2024 року у справі № 716/2465/23 між ОСОБА_1 та прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення Чернівецької обласної прокуратури Ситенком О.Б. затверджено угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000541 від 26 червня 2023 року за ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 2 ст. 369-2 КК України. Відповідно до встановлених у вироках обставин в частині кваліфікації дій засуджених осіб за ч. 4 ст. 190 КК України в період часу з 08 січня 2023 року по 21 травня 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно заволоділи грошовими коштами потерпілого ОСОБА_3 на загальну суму 250000 доларів США та розподілили їх між собою. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_3 у кримінальному провадженні за його заявою залишений без розгляду. Відповідно до вироку, суд, вирішуючи долю цивільного позову, послався на те, що у кримінальному провадженні обставини єдності намірів на вчинення злочину, передбаченого ст. 190 ч. 4 КК України і заподіяння сукупними діями неподільної шкоди є встановленими та доведеними, в зв`язку з чим у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникає обов`язок відшкодувати шкоду потерпілому ОСОБА_3 у солідарному порядку відповідно до ст. 1190 ЦК України.

28 грудня 2024 року ОСОБА_2 відшкодувала потерпілому ОСОБА_3 шкоду в розмірі 240000 доларів США, а ОСОБА_1 частково відшкодував завдану потерпілому шкоду в розмірі 10000 доларів США. Тож, ОСОБА_2 з 27 грудня 2024 року набула права зворотної вимоги до ОСОБА_1 у розмірі виплаченого відшкодування в розмірі 120000 доларів США.

У позовній заяві зазначено адресу відповідача - АДРЕСА_4 .

Така ж адреса зазначена у копії вироку Заставницького районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2024 року у справі № 716/2465/23, яким затверджено угоду від 21 листопада 2024 року про визнання винуватості, укладену між ОСОБА_1 та прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000541 від 26 червня 2023 року за ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 2 ст. 369-2 КК України (а. с. 21).

В матеріалах справи наявна копія особової картки ОСОБА_1 з Державної міграційної служби України від 29 червня 2023 року, згідно якої ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 (а. с. 19).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

За загальним правилом ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 6 - 10 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Разом із тим, із матеріалів справи не вбачається, що судом першої інстанції належним чином виконано наведені вимоги закону щодо отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, оскільки у запиті щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання від 17 березня 2025 року зазначено паспортні дані ОСОБА_5 , в той час як відповідачем в даній справі є ОСОБА_1 .

Крім того, отримавши інформацію, яка не давала суду можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд мав керуватися ч. 10 ст. 187 ЦПК України, а саме виришити питання про відкриття провадження у справі, а не передавати справу за зареєстрованим місцем проживання позивача.

Апеляційний суд також не може погодитися з висновками суду першої інстанції, що даний спір відноситься до позовів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 3 ст. 28 ЦПК України), а отже, регулюється правилами альтернативної підсудності.

Так, суд першої інстанції залишив поза увагою, що шкоду внаслідок вчинення кримінального правопорушення заподіяно не позивачу ОСОБА_2 , а іншій особі ОСОБА_3 , який не є учасником даної справи, і що позов пред`явлено ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу шкоди, яка була заподіяна ними спільно ОСОБА_3 та відшкодована ОСОБА_2 .

Крім того, направляючи справу за підсудністю за місцем проживання позивача, керуючись правилами альтернативної підсудності, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

При цьому суд не має права обмежувати вибір позивача (заявника) для розгляду справи у конкретному суді.

Відтак, у тому випадку, якщо правила підсудності в даній справі регулювалися би ст. 28 ЦПК України, чого в даному випадку не встановлено, суд першої інстанції не мав би повноважень перебирати на себе право позивача приймати вибір щодо пред`явлення позову за місцем проживання відповідача або за своїм місцем проживання.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено передчасний та помилковий висновок про те, що справа підлягає передачі для розгляду за підсудністю до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншому суду за підсудністю є помилковими та передчасними, не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Разом із тим, вимога апеляційної скарги про направлення справи на новий розгляд до Подільського районного суду м. Києва, тобто до іншого суду, яким не постановлялася скасована ухвала, задоволенню не підлягає, оскільки такі процесуальні дії не належать до повноважень апеляційного суду відповідно до ст. 374 ЦПК України.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.