ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Київ

справа № 302/681/22

провадження № 61-15705св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко О. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Повідайчика Віктора Івановича на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2023 року в складі судді Кривка В. П. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року в складі колегії суддів Кожух О. А., Джуги С. Д., Собослоя Г. Г.

у справі за позовом ОСОБА_2 до Пилипецької сільської ради, ОСОБА_1 про скасування права власності на житловий будинок і господарські споруди, запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора Воловецької селищної ради Мукачівського району Закарпатської області Курах М. М. від 21 лютого 2022 року за індексним номером 63571099 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120, а також запис права власності за № 46812731 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати за нею право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що в шлюбі її батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у 1933 році збудували житловий будинок АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповітів не залишала, спадкову справу після її смерті не було заведено. На момент її смерті з нею постійно проживав ОСОБА_4 та продовжив проживати у цьому будинку. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив заповіт, який посвідчений секретарем Ізківської сільської ради 08 листопада 1993 року за реєстровим номером 15, згідно якого все своє майно заповів дочці ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_2 вказувала, що після смерті батька вона успадкувала право власності на будинок НОМЕР_2 та надалі їй передано у власність земельну ділянку, на якій він розташований. Рішенням Ізківської сільської ради від 22 грудня 1995 року їй передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,5998 га в урочищі «Біля житлового будинку та над хатою» в с. Ізки, до якої ввійшли такі земельні ділянки: площею 0,5383 га - для ведення особистого селянського господарства; 0,0615 га - для обслуговування будинку НОМЕР_2 . На підставі цього рішення їй видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010028 від 24 лютого 1998 року, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 80. У 2018 році вона оформила поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0006 на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами :01:008:0009 площею 0,4514 га та :01:008:0010 площею 0,0488 га, які зареєстровані у Державному земельному кадастрі.

Будинок НОМЕР_5 в с. Ізки розташований саме на земельній ділянці площею 0,0565 га з кадастровим номером :01:008:0005, котра належить ОСОБА_2 , що стверджується інформацією у виписці з погосподарської книги від 01 жовтня 2021 року № 319. У цій виписці зазначено, що згідно з погосподарською книгою (№ 1) с. Ізки Хустського р-ну Закарпатської обл. житловий будинок НОМЕР_5 у с. Ізки облікувався за ОСОБА_4 (батьком позивачки). ОСОБА_2 вказувала, що 07 грудня 2021 року вона звернулася із заявою до приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М., на підставі якої зареєстровано спадкову справу № 113/2021 за померлим ОСОБА_4 .

22 червня 2022 року приватний нотаріус Дунаєв Ю. М. виніс постанову № 25/02-31 про відмову позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлого батька ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок НОМЕР_2 ус. Ізки та у зв`язку із суперечливою інформацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про зареєстроване право власності на це нерухоме майно за іншою особою.

У зв`язку з цим у червні 2022 року позивачка дізналась про порушення своїх прав, а саме, що 16 лютого 2022 року державним реєстратором Воловецької селищної ради Курахом М. М. було зареєстровано право власності на будинок НОМЕР_2 за відповідачкою ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту № ТІ01:0771-5856-5583-4059 та виписки старости с. Ізки Пилипецької сільської ради. У цій виписці від 23 грудня 2021 року № 427 зазначено недостовірну інформацію, що в погосподарській книзі № 1 в с. Ізки за ОСОБА_1 закріплено особовий рахунок № НОМЕР_1 та що ОСОБА_1 є власником будинку НОМЕР_2 , збудованого у 1930 роках, який розташований на земельній ділянці площею 4,2 га.

Позивачка вказувала, що реєстрація права власності на житловий будинок НОМЕР_2 у с. Ізки за відповідачкою ОСОБА_1 є неправомірною, оскільки виписка з погосподарської книги є неправдивою, суперечить інформації у виписці з погосподарської книги у довідці від 01 жовтня 2021 року № 319, зокрема, про те, що власником будинку НОМЕР_2 був ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 не надала державному реєстратору рішення відповідної ради про передачу їй земельної ділянки в користування або власність, не надала документів про право власності чи користування на земельну ділянку площею 4,2 га. Спірний будинок НОМЕР_2 у с. Ізки розташований на земельній ділянці площею 0,0565 га з кадастровим номером :01:008:0005, котра належить на праві власності ОСОБА_2 .

Державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на будинок НОМЕР_2 , який входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , та який знаходиться на земельній ділянці позивачки ОСОБА_2 , свідчить про порушення її прав, у зв`язку з чим вона звернулася з позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

20 липня 2023 року рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано неправомірними і скасовано: рішення державного реєстратора Воловецької селищної ради Мукачівського району Закарпатської області Курах М. М. від 21 лютого 2022 року за індексним номером 63571099 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120; запис права власності за № 46812731 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

25 липня 2024 року постановою Закарпатського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги про скасування запису про право власності за № 46812731 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_6 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд мотивував висновки тим, що відповідачка ОСОБА_1 , вказуючи на те, що є онукою ОСОБА_4 , не надала до справи належних і допустимих доказів того, що існували підстави для закликання ії до спадкування після його смерті. Зареєстроване за ОСОБА_1 у лютому 2022 року право власності на спірний будинок НОМЕР_2 у о. Ізки відповідно до підстав для здійснення державної реєстрації цього речового права не пов`язано зі спадкуванням. Натомість таке право власності ОСОБА_1 зареєстровано на підставі виписки із погосподарської книги від 23 грудня 2021 року № 427, згідно з якою ОСОБА_1 є власником такого спірного будинку НОМЕР_2 у с. Ізки та технічного паспорту на цей будинок.

Апеляційний суд виснував, що незалежно від обставин щодо прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 встановлено наявність права приватної власності позивачки ОСОБА_2 на спірне домоволодіння НОМЕР_2 у с. Ізки . Згідно з довідкою Виконавчого комітету Пилипецької сільської ради від 24 жовтня 2022 року № 49 за погосподарським обліком належне ОСОБА_4 дворогосподарство облікувалося за наступними адресами, зокрема, у період із 1991 до 1995 року - НОМЕР_4, з 1996 до 2000 року та з 2001 до 2005 року - № 97, з 2006 до 2021 року - НОМЕР_2. Відповідно до записів у погосподарській книзі Ізківської сільської ради за період із 1991 року до 1995 рік вказане дворогосподарство за чинною тоді нумерацією НОМЕР_4 (наразі НОМЕР_2) облікувалося за ОСОБА_4 до його смерті, а після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) облікувалося в період із 1994 року (тобто через два місяці після смерті ОСОБА_4 ) до 1995 року - за ОСОБА_2 . Також надалі згідно із записами у погосподарській книзі Ізківської сільської ради за період із 1996 до 2000 року спірне дворогосподарство за чинною тоді нумерацією № 97 (до 1996 року НОМЕР_4, а наразі НОМЕР_2) облікувалося за головою дворогосподарства ОСОБА_2. Записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Отже, записи у погосподарських книгах Ізківської сільської ради складені, зокрема, після смерті ОСОБА_4 підтверджують право приватної власності позивачки на це нерухоме майно.

Суд встановив, що відповідно до рішення Ізківської сільської ради від 22 грудня 1995 року ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,5998 га в урочищі «Біля житлового будинку та над хатою» в с. Ізки, зокрема: 0,5383 га - для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, 0,0615 га - для обслуговування будинку НОМЕР_2 . Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010028 від 24 лютого 1998 року зазначені земельні ділянки сформовані як об`єкт цивільних прав за власником ОСОБА_2 . Житловий будинок НОМЕР_2 в с. Ізки збудований в 1933 році і обліковувався за ОСОБА_4 відповідно до погосподарського обліку Ізківської (тепер Пилипецької) сільської ради, знаходиться саме на земельній ділянці з кадастровим номером :01:008:0005, яка належить на праві власності ОСОБА_2 . ОСОБА_1 оформила та зареєструвала право власності на житловий будинок НОМЕР_2 у с. Ізки без правових підстав та з порушенням вимог закону. До справи не надано доказів того, що після смерті ОСОБА_4 , за яким облікувалося спірне дворогосподарство НОМЕР_2 , відповідачка ОСОБА_1 закликалася до спадкування, оформляла спадкові права, отримувала свідоцтва про право на спадщину, чи в будь-який інший спосіб (зокрема з правочинів) до неї перейшло право власності від ОСОБА_4 . Відповідачка ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів того, що спірне дворогосподарство належало до колгоспного двору.

Апеляційний суд зазначив, що рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 порушує права позивачки ОСОБА_2 на належне володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, на якій розміщено нерухомість. Оскільки оспорюване рішення державного реєстратора прийняте всупереч вимог законодавства України, в результаті його прийняття за відповідачкою зареєстроване речове право власності на спірний будинок, який розташований на належній позивачці земельній ділянці, вимоги про визнання незаконним і скасування такого рішення державного реєстратора за обставинами даної справи є належним цивільно-правовим способом захисту порушеного права позивачки і підлягає задоволенню. Позовна вимога про скасування запису про державну реєстрацію права на житловий будинок задоволенню не підлягає, оскільки такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Повідайчик В. І. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року, в якій просить їх скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині просить судові рішення залишити без змін.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржувалося лише в частині позовних вимог про визнання неправомірними і скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та запису про права власності, тому лише в цих межах справу переглядає Верховний Суд.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_4 , адже не прийняла спадщину в установлений строк. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 302/1127/21 встановлено, що на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 його онука ОСОБА_1 постійно проживала з ним за однією адресою в будинку АДРЕСА_3 та фактично вступила в управління і володіння спадковим майном. Тому права позивачки ОСОБА_2 у цій справі не порушені.

Спірне домогосподарство є колгоспним двором, тому будинок належить усім членам колгоспного двору. Із 1964 року ОСОБА_1 постійно проживала в спірному домоволодінні та не вибувала з нього.

Суди неповно з`ясували обставини справи. Суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19, в постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року в справі № 235/5845/17, про те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих наслідків, на які воно спрямоване; для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Задоволення позову порушує право ОСОБА_3 на мирне володіння майном.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із пропуском строку на касаційне оскарження, тому провадження необхідно закрити. ОСОБА_1 не може бути спадкоємцем діда ОСОБА_4 , оскільки онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем, а мати відповідачки жива. Право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_1 незаконно, вона не є спадкоємцем ОСОБА_4 , як і не є забудовником. У справі відсутні докази того, що будинок належав до суспільної групи колгоспного двору. ОСОБА_1 також не надала доказів належності їй земельної ділянки під будинком, натомість їй відповідно до рішення Ізківської сільської ради від 22 грудня 1995 року передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,5998 га в урочищі «Біля житлового будинку та над хатою» в с. Ізки, зокрема: 0,5383 га - для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, 0,0615 га - для обслуговування будинку НОМЕР_2 . Чоловік ОСОБА_1 є власником будинку НОМЕР_6 в с. Ізки .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьки позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 14 листопада 1930 року в с. Ізки за актовим записом № 20.

Під час шлюбу батьки позивачки в 1933 році збудували житловий будинок у с. Ізки.

ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Ізки Міжгірського (тепер Хустського) р-ну Закарпатської обл.

Мати позивачки - ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Ізки. З нею на день її смерті проживав та був зареєстрований ОСОБА_4 (чоловік померлої і батько позивачки). ОСОБА_7 заповіту не залишала, спадкові справи за нею не реєструвались, свідоцтво про право на спадщину за її майном не видавалось.

ОСОБА_4 08 листопада 1993 року склав заповіт, зареєстрований і посвідчений секретарем виконкому Ізківської сільської ради за № 15, згідно з яким він усе своє майно заповів дочці ОСОБА_2 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ізки. На час смерті ОСОБА_4 проживав і був зареєстрованим у АДРЕСА_4 , який перенумеровано на № НОМЕР_2 , що стверджується довідкою виконкому Ізківської сільської ради від 08 грудня 2021 року № 401.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Пилипецької сільської ради від 24 жовтня 2022 року № 49 за погосподарським обліком належне ОСОБА_4 дворогосподарство облікувалося за наступними адресами, зокрема, у період із 1991 до 1995 року - НОМЕР_4, з 1996 до 2000 року та з 2001 до 2005 року - № 97, з 2006 до 2021 року - НОМЕР_2. Відповідно до записів у погосподарській книзі Ізківської сільської ради за період із 1991 року до 1995 року вказане дворогосподарство за чинною тоді нумерацією НОМЕР_4 (тепер НОМЕР_2) облікувалося за ОСОБА_4 до його смерті, а після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) облікувалося в період із 1994 (тобто через два місяці після смерті ОСОБА_4 ) до 1995 року - за ОСОБА_2 . Також надалі згідно із записами у погосподарській книзі Ізківської сільської ради за період із 1996 до 2000 року спірне дворогосподарство за чинною тоді нумерацією № 97 (до 1996 року НОМЕР_4, а тепер НОМЕР_2) облікувалося за головою дворогосподарства ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Ізківської сільської ради від 22 грудня 1995 року ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,5998 га в урочищі «Біля житлового будинку та над хатою» в с. Ізки, зокрема: 0,5383 га - для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, 0,0615 га - для обслуговування будинку НОМЕР_2 . Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010028 від 24 лютого 1998 року зазначені земельні ділянки сформовані як об`єкт цивільних прав за власником ОСОБА_2 .

Житловий будинок НОМЕР_2 у с. Ізки збудований в 1933 році і обліковувався за ОСОБА_4 відповідно до погосподарського обліку Ізківської (тепер Пилипецької) сільської ради, знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:008:0005, яка належить на праві власності ОСОБА_2 .

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 липня 2014 року в справі № 302/876/14-ц визнано право власності ОСОБА_2 на зазначені вище земельні ділянки у зв`язку з втратою оригіналу державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ЗК № 010028, виданого 24 лютого 1998 року.

У 2015 році ОСОБА_2 замовила виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок, зазначених у державному акті. На підставі цієї технічної документації відведено в натурі (на місцевості) земельні ділянки з присвоєнням кадастрових номерів:

- :01:008:0005 - площею 0,0565 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд;

- :01:008:0006 - площею 0,5002 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

У 2018 році позивачка вжила заходів щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0006 на дві окремі земельні ділянки з присвоєнням кадастрових номерів: :01:008:009 - площею 0,4514 га; :01:008:0010 - площею 0,0488 га, право власності на ці земельні ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за власником ОСОБА_2 : ділянка з кадастровим номером :01:008:0005 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, номер запису про право власності 12887361 від 30 грудня 2015 року; з кадастровим номером :01:008:009 -реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, номер запису про право власності 29824805 від 04 січня 2019 року.

07 грудня 2021 року на підставі заяви ОСОБА_2 приватний нотаріус Дунаєв Ю. М. зареєстрував спадкову справу № 113/2021 після смерті ОСОБА_4

16 лютого 2022 року державний реєстратор Воловецької селищної ради Курах М. М. на підставі технічного паспорту № ТІ01: НОМЕР_3 , виготовленого 31 грудня 2021 року, та виписки з погосподарської книги № 427, виданої 23 грудня 2021 року старостою с. Ізки Пилипецької сільської ради, було зареєстровано право власності на будинок НОМЕР_2 за відповідачкою ОСОБА_1 . За змістом виписки з погосподарської книги від 23 грудня 2021 року № 427 за ОСОБА_3 закріплено особовий рахунок № НОМЕР_1 , вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і розташований на земельній ділянці площею 4,2 га. Зазначений будинок збудований у 1930-х роках, свідоцтво про право власності на житловий будинок сільською радою не видавалось.

Згідно з випискою з погосподарської книги від 01 жовтня 2021 року № 319 за підписом того ж старости с. Ізки Пилипецької сільської ради житловий будинок НОМЕР_5 у с. Ізки обліковувався за ОСОБА_4 , який був дійсно власником зазначеного житлового будинку, розташованого на ділянці площею 0,0565 га у с. Ізки за кадастровим номером :01:008:0005, яка обліковується за дочкою померлого ОСОБА_2 . Будинок збудований в 1933 році, свідоцтво про право власності на даний будинок не видавалось.

Постановою приватного нотаріуса Дунаєва Ю. М. від 22 червня 2022 року за вих. № 25/02-31 відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за майном після смерті ОСОБА_4 на житловий будинок НОМЕР_2 у с. Ізки , оскільки на це спадкове майно відсутні документи, що підтверджують право власності ОСОБА_4 на житловий будинок, та наявна суперечлива інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про зареєстроване право власності щодо зазначеного вище нерухомого майна.

ОСОБА_2 зверталася до суду щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 . Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2021 року в справі № 302/1127/21 позов ОСОБА_2 було задоволено. Однак це рішення скасовано постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 302/1127/21 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року залишено без змін. Верховний Суд керувався тим, що на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 його онука ОСОБА_1 постійно проживала з ним за однією адресою в будинку АДРЕСА_3 та фактично вступила в управління і володіння спадковим майном. Заяву про відмову від спадщини не подавала. Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 вважається такою, що прийняла спадщину за законом після смерті свого діда, ОСОБА_4 . Це підтверджується, зокрема, записами у погосподарській книзі, яка була підставою для реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_1 . Отже, з урахуванням наявності спадкоємиці померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , позовні вимоги не можуть бути звернені до Пилипецької сільської ради як до територіальної громади, що діє через орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Позивач ОСОБА_2 помилково визначила як відповідача Пилипецьку сільську раду, оскільки є інший спадкоємець, який оформив право власності на спадкове майно.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо строку на касаційне оскарження

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду із пропуском строку на касаційне оскарження, тому провадження необхідно закрити.

Такі доводи не знайшли свого підтвердження.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до статті 272 ЦПК України в разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення. За заявою учасника справи копія повного судового рішення вручається йому під розписку безпосередньо в суді. Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_1 копії постанови Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року.

З інформації Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що повний текст постанови Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року складено 06 серпня 2024 року. Забезпечено надання загального доступу 14 серпня 2024 року.

Згідно з довідкою Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року встановлено, що 12 серпня 2024 року копію оскаржуваної постанови в електронному кабінеті отримав адвокат Повідайчик О. І., який був представником ОСОБА_1 у вказаній справі.

Доказів про те, що ОСОБА_1 ознайомлена з повним текстом постанови апеляційного суду до 12 серпня 2024 року, матеріали справи не містять, тому Верховний Суд ухвалою від 30 грудня 2024 року обґрунтовано поновив представнику ОСОБА_1 - адвокату Повідайчику В. І. строк на касаційне оскарження рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 липня 2023 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року.

Підстав для закриття касаційного провадження не вбачається.

Щодо інших доводів касаційної скарги

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 11.10 постанови від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

З урахуванням наведеного правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Позивачка вказувала, що реєстрація права власності на житловий будинок НОМЕР_2 у с. Ізки за відповідачкою ОСОБА_3 є неправомірною, оскільки власником будинку НОМЕР_2 був ОСОБА_4 , після смерті якого вона успадкувала будинок та отримала у власність земельну ділянку для його обслуговування.

У цій справі апеляційний суд виснував, що незалежно від обставин щодо прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 встановлено наявність права приватної власності позивачки ОСОБА_2 на спірне домоволодіння НОМЕР_2 у с. Ізки . Згідно з довідкою Виконавчого комітету Пилипецької сільської ради від 24 жовтня 2022 року № 49 за погосподарським обліком належне ОСОБА_4 дворогосподарство облікувалося за наступними адресами, зокрема, у період із 1991 до 1995 року - НОМЕР_4, з 1996 до 2000 року та з 2001 до 2005 року - № 97, з 2006 до 2021 року - НОМЕР_2. Відповідно до записів у погосподарській книзі Ізківської сільської ради за період із 1991 року до 1995 рік вказане дворогосподарство за чинною тоді нумерацією НОМЕР_4 (наразі НОМЕР_2) облікувалося за ОСОБА_4 до його смерті, а після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) облікувалося в період із 1994 року (тобто через два місяці після смерті ОСОБА_4 ) до 1995 року - за ОСОБА_2 . Також надалі згідно із записами у погосподарській книзі Ізківської сільської ради за період із 1996 до 2000 року спірне дворогосподарство за чинною тоді нумерацією № 97 (до 1996 року НОМЕР_4, а наразі НОМЕР_2) облікувалося за головою дворогосподарства ОСОБА_2 . Отже, записи у погосподарських книгах Ізківської сільської ради складені, зокрема, після смерті ОСОБА_4 підтверджують право приватної власності позивачки на це нерухоме майно.

Тобто апеляційний суд виснував про наявність порушеного права ОСОБА_2 на будинок НОМЕР_2 у с. Ізки , що виникло не після спадкування майна ОСОБА_4 , а належало ОСОБА_2 особисто.

Із такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України від 01 квітня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), права на нерухоме майно, які виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до статті 31 Закон № 1952-IV для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5 (далі - Вказівки 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48 (далі - Інструкція № 48).

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Відповідно до пунктів 9, 14, 19 Інструкції № 48 особові рахунки господарств в погосподарській книзі відкриваються під час закладки книг станом на 01 січня на всіх осіб, що постійно проживають на території сільської Ради. На кожне господарство, включаючи піднаймачів, відкривається окремий особовий рахунок. Номер особового рахунку є постійним для даного господарства протягом всього періоду (п`ять років). Не змінюється номер особового рахунку у випадку заміни голови господарства (наприклад, у зв`язку із смертю або з інших причин). В цих випадках особовий рахунок господарства не переписується на новий, в той же час: а) у верхній частині особового рахунку вписується прізвище, ім`я та по батькові нового голови господарства (сім`ї), прізвище попереднього закреслюється; б) у розділі 1 «Список членів господарства», у рядку 2-му «Відносини до члена господарства, записаного першим» - під його прізвищем записується «голова», а проти всіх інших членів сім`ї записуються їх родинні відносини до нового голови господарства (сім`ї) - «батько», «мати», «дружина», «чоловік», «брат», «сестра», «дочка», «син» і т. д. Раніше записані родинні відносини членів господарства (сім`ї) повинні бути обов`язково закреслені та змінені. Особовий рахунок відкривається на ім`я голови господарства (сім`ї), який визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їх спільною згодою, і записується в особовому рахунку першим.

Суди встановили, що будинок НОМЕР_2 у с. Ізки побудований у 1933 році батьками позивачки та первинно головою домогосподарства за вказаною адресою у погосподарській книзі Ізківської сільської ради зазначався ОСОБА_4 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із 1994 року спірне домогосподарство облікувалося за ОСОБА_2 як за головою.

У цій справі та в справі № 302/1127/21 за позовом ОСОБА_2 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачка обґрунтовувала тим, що будинок НОМЕР_2 у с. Ізки входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Тобто ОСОБА_2 посилається на те, що правовою підставою набуття нею прав на спірний будинок є саме спадкування після смерті батька.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 підтверджує свої доводи про те, що будинок НОМЕР_2 у с. Ізки належав її батькам та перейшов у спадок до неї.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Апеляційний суд розглянув справу з виходом за межі позовних вимог, що є порушенням принципу диспозитивності.

Стосовно суті заявленого спору Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно із пунктом 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 145/797/15-ц зазначено, що в разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, зокрема щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Тому спірні правовідносини щодо спадкування спірного майна регулюються положеннями ЦК Української РСР, оскільки виникли до набрання чинності ЦК України і визначений у статті 549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 закінчився 09 травня 1994 року, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі статтею 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

За статтею 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо.

Передбачений статтею 549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи за доведеності поважності причин його пропуску. У разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване.

Такі ж висновки наведені в постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року в справі № 235/5845/17, на яку посилається заявниця в касаційній скарзі.

Підстави визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_2 у справі № 302/1127/21 обґрунтовувала тим, що її батько проживав у будинку в АДРЕСА_4 та за життя склав заповіт, відповідно до якого він заповів їй на випадок своєї смерті все майно, яке буде йому належати. Цей заповіт не змінений і не скасований, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру. Зазначала, що вона фактично прийняла спадщину за заповітом батька, оскільки здійснювала організацію його поховання, взяла на себе всі витрати, пов`язані з похованням батька, та після його смерті зареєструвалась у спадковому житловому будинку АДРЕСА_4 , що стверджується відміткою в її паспорті громадянки України.

У цій справі позивачка ОСОБА_2 посилалася на те, що прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

Крім того, суди встановили, що відповідно до записів у погосподарській книзі Ізківської сільської ради за період із 1991 року до 1995 рік спірне дворогосподарство за чинною тоді нумерацією НОМЕР_4 (наразі НОМЕР_2) після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) облікувалося за ОСОБА_2 .

Також рішенням Ізківської сільської ради від 22 грудня 1995 року ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку під спадковим будинком.

Однак апеляційний суд не досліджував питання про те, чи прийняла ОСОБА_2 спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 відповідно до статті 549 ЦК Української PСP, як і не встановив частку цього спадку.

За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працювали у міжгосподарських організаціях, відносилися до суспільної групи колгоспників.

Апеляційний суд залишив без уваги та оцінки ті обставини, що відповідно до наявних у справі записів у погосподарських книгах Ізківської сільської ради за період із 1986 року до 1990 року, та із 1991 до 1992 року спірне дворогосподарство за чинною тоді нумерацією НОМЕР_4 входило до суспільної групи господарств - колгоспу (т. 1, а. с. 147,148).

Апеляційний суд не перевірив, чи належало вказане домогосподарство до колгоспного двору.

Верховний Суд у постановах від 03 травня 2022 року в справі № 520/5386/15-ц, від 22 листопада 2023 року в справі № 689/1693/20 та ін. зазначив, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Положення статей 17, 18 зазначеного Закону щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за правовими нормами, які регулювали питання права власності цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, які втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в навчальному закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні в разі недовгочасного його перебування в складі двору або незначної участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам (частина перша статті 112 ЦК Української РСР).

У частині другій статті 123 ЦК Української РСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Отже, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні.

Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини (постанови Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 688/21 /17-ц, від 08 квітня 2020 року в справі № 454/1187/17-ц).

Апеляційний суд не встановив, хто був членом колгоспного двору № НОМЕР_4 ( НОМЕР_2 ) у АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року; яка частина майна колгоспного двору перейшла у спадок після смерті ОСОБА_4 , а яка належить іншим членам колгоспного двору на праві спільної сумісної власності, тобто не встановив частку ОСОБА_2 у спадкуванні після смерті батька (у позові ОСОБА_2 претендує на увесь будинок).

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не є спадкоємцем ОСОБА_4 , адже не прийняла спадщину в установлений строк, а постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Верховний Суд вважає необґрунтованими наведені доводи, оскільки в справі № 302/1127/21 предметом позову були вимоги про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, а в цій справі предметом дослідження є фактичний вступ ОСОБА_2 в управління і володіння спадковим майном відповідно до вимог ЦК Української РСР, що свідчить про відмінний предмет доказування та встановлені обставини у порівнюваних справах.

Доводи касаційної скарги в іншій частині Верховним Судом не досліджуються, оскільки стосуються суті спору щодо майна, а питання щодо прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті батька та щодо обсягу спадщини судами не встановлені. До вирішення зазначених питань неможливим є захист спадкових прав ОСОБА_2 , заявлених у позові.

Тому постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині про визнання неправомірними і скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та запису про права власності підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані в справі докази.

Верховний Суд висновує, що постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині про визнання неправомірними і скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та запису про права власності підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для встановлення істотних для її вирішення обставин, що входять до предмета доказування, а саме щодо прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті батька та щодо обсягу спадщини.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/1 б-ц (провадження № 61-39028сво18)).

Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Повідайчика Віктора Івановича задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2024 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Пилипецької сільської ради, ОСОБА_1 про скасування права власності на житловий будинок і господарські споруди, запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська