Справа № 345/5857/24
Провадження № 22-ц/4808/799/25
Головуючий у 1 інстанції Гапоненко Р. В.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Барков В.М., Василишин Л.В.,

учасники справи

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року, яке ухвалене судом у складі судді Гапоненко Р.В.,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ТОВ «Санфорд Капітал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначило, що 21.04.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду №С15.040.10166 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки.

Пунктом 3 угоди визначено, що банк надає кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000.00 грн, ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди становить 15000,00грн, процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24,00% річних. Строк кредитування 365 днів.

Банк свої зобов`язання виконав, відкривши поточний рахунок у валюті гривня та надавши можливість користуватись кредитними коштами в сумі 15 000 грн в межах кредитного ліміту. Відповідач здійснював користування кредитними коштами, що підтверджується випискою. Відповідач свої зобов`язання за угодою щодо повернення заборгованості та сплаті відсотків за користування кредитною лінією не виконує. Останній платіж здійснив 06.12.2019 року, внаслідок чого у позичальника виникла заборгованість в загальній сумі 54 555,51 грн, що складається із заборгованості за основним боргом в сумі 17 049,22 грн та заборгованості за нарахованими і несплаченими відсотками в сумі 37 506,29 грн.

16.11.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» укладено договір факторингу №16/11-23.

29.12.2023 року між ТОВ «ФК «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» укладено договір факторингу №29/12-23, згідно якого ТОВ «Санфорд Капітал» набуло права вимоги і є поточним кредитором щодо заборгованості боржників за первинним договором, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором №С15.040.10166 від 21.04.2017.

Позивач зазначив, що відповідно до положень п. 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України поточний кредитор має право правомірно нарахувати і вимагати сплати індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, тому додатково до суми боргу та процентів, що були нараховані протягом строку дії кредитного договору, відповідно до його умов, відповідач має також сплатити інфляційні втрати в сумі 10 300, 85 грн, три проценти річних в сумі 3564,79 грн.

З урахуванням викладеного, ТОВ «Санфорд Капітал» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №С15.040.10166 від 21.04.2017 в розмірі 68 421, 15 грн, яка складається з заборгованості за основним боргом в сумі 17049,22 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 37506,29 грн, та інфляційні втрати в сумі 10300,85 грн, три проценти річних в сумі 3564,79 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд капітал» заборгованість у розмірі 68421,15 грн, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5200,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно п. 6 Угоди №С15.040.10166 від 21.04.2017 сторони погодили, що позовна давність за спорами, що випливають з Угоди, включаючи, але не обмежуючись відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів) тощо, становить 10 (десять) років, що суперечить положенням ст. 257 ЦК України, оскільки угода містить положення про збільшення строку позовної давності до 10 (десяти) років.

Вважає таке положення несправедливим та таким, що суперечить основним засадам цивільного права, зокрема принципу справедливості договірних зобов`язань, закріпленому у статті 3 ЦК України, порушує баланс інтересів сторін та призводить до значного погіршення правового становища споживача.

Скаржник посилається на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої умови договору, які є несправедливими або істотно обмежують права споживача, можуть бути визнані недійсними.

Зазначив, що при укладанні договору не мав змоги повною мірою оцінити всі його наслідки, оскільки не був належним чином проінформований про зміну строку позовної давності. Така умова договору не була індивідуально узгоджена, а тому відповідач фактично був введений в оману щодо своїх прав та обов`язків. Вважає встановлення 10-річного строку позовної давності є несправедливим.

Крім того, звертає увагу суду, що згідно до виписки з банку, долученої позивачем, відповідач виконав свої зобов`язання, оскільки згідно з даними виписки, за період з 18.05.2017 по 06.12.2019 року загальна сума нарахувань (Дебет) склала 79 163,93 грн, що повністю відповідає сумі платежів (Кредит) за той самий період. Отже, заборгованість була сплачена. Також із виписки вбачається, що платежі щодо погашення кредиту здійснювалися протягом декількох днів після отримання коштів, що підтверджує факт належного виконання зобов`язань відповідачем. Отже, документи надані позивачем свідчать про відсутність заборгованості.

Скаржник посилається на те, що позивачем не надано деталізованого розрахунку відсоткової заборгованості, не зазначено періодів нарахування, розміру процентної ставки, формули обчислення та інших обов`язкових реквізитів, які б дозволили стороні відповідача та суду перевірити правильність та обґрунтованість таких нарахувань.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги поданий ним з пропуском строку відзив.

Ухвалою Івано-Франківського від 09 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено позивачу право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами ТОВ «Санфорд Капітал» отримало через підсистему «Електронний суд» 09.09.2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

19 травня 2025 року ТОВ «Санфорд Капітал» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що сторонами дотримана вимога про письмову форму договору. Умова щодо строку позовної давності не визнана недійсною в судовому порядку, та не може вважатись нікчемною, оскільки викладена і зафіксована сторонами в письмовій формі.

Згідно виписки по рахунку позичальник до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що позичальник знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором.

Враховуючи норми Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, факт впровадження карантину і під час дії карантину впровадження воєнного стану в Україні, який на момент подачі позовної заяви продовжувався, зазначив, що строки позовної давності при подачі позовної заяви ТОВ «Санфорд Капітал» не були пропущені, а тому судом першої інстанції вірно не було застосовано строки позовної давності.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 68 421,15 грн і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14червня 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному вебпорталі судової влади України.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду № С15.040.10166 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. В подальшому, 16.11.2023р. між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» укладено договір факторингу №16/11-23. 29.12.2023 року та між ТОВ «ФК «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» укладено договір факторингу №29/12-23, згідно якого ТОВ «Санфорд Капітал» набуло права вимоги і є поточним кредитором щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № С15.040.10166 від 21.04.2017. Встановивши, що відповідач у встановленому порядку та строки не погашав кредит та проценти за користування кредитним договором № С15.040.10166, суд першої інстанції дійшов до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом в сумі 17049,22 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 37506,29 грн, інфляційні втрати в сумі 10300,85 грн, трьох процентів річних в сумі 3564,79 грн, що разом становить 68421,15 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21.04.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду № С15.040.10166 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, згідно якої банк надає кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000.00 грн, ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладення угоди становить 15000,00грн, процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24,00% річних.

Згідно довідки повідомлення термін користування кредитом 12 місяців.

16.11.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» укладено договір факторингу №16/11-23.

Пунктом 5.4. договору факторингу №16/11-23 передбачено, що фактор може відступити або передати всі або будь-які права та/або зобов`язання за цим договором третім особам, які згідно із законодавством мають на це право.

29.12.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» було укладено договір факторингу №29/12-23.

Згідно п.2.1. цього договору клієнт відступає фактору, а фактор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до Витягу з реєстру боржників №1, що є додатком до договору факторингу №29/12-23 від 29.12.2023 року, клієнт передав, а фактор прийняв, на умовах, визначених договором право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № С15.040.10166 від 21.04.2017 року за основним боргом в сумі 17049,22 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 37506,29 грн на загальну суму -54555, 51 грн.

Згідно довідки-розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 станом на 16.11.2023 року становить: за основним боргом в сумі 17049,22 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 37506,29 грн.

Згідно наданого розрахунку позивача за період з 22.12.2019 року по 23.02.2022 року інфляційні втрати складають - 10300,85 грн, три проценти річних - 3564,79 грн.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеної від 21 квітня 2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 угоди про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С15.040.10166, ПАТ «Ідея Банк» надало ОСОБА_1 кредит шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії по поточному рахунку, зі сплатою процентів за користування кредитом за процентною ставкою 24% річних.

ОСОБА_2 підписано угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С15.040.10166.

Отже, при укладені угоди сторонами було погоджено розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом, ОСОБА_1 отримав кредит, шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії по поточному рахунку, проте, його не повернув.

Матеріалами справи також підтверджується факт відступлення АТ «Ідея Банк» права вимоги ТОВ «ФК «Сонаті» до ОСОБА_1 , а в подальшому факт відступлення ТОВ «ФК «Сонаті» права вимоги ТОВ «Санфорд Капітал» до ОСОБА_1 ..

На підтвердження розміру заборгованості за кредитом та процентами ТОВ «Санфорд Капітал» надало довідку-розрахунок заборгованості Пилипчука за кредитним договором С15.040.10166 від 21 квітня 2017 року, складену первісним кредитором ПАТ «Ідея Банк», в якій зазначено розмір заборгованості за основним боргом та нарахованими і не сплаченими процентами за користування кредитом, витяг з реєстру боржників до договору факторингу, а також виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 24 січня 2017 року по 23 листопада 2023 року, в якій відображено рух коштів по його рахунку.

Вищевказана виписка по рахунку є первинним бухгалтерським документом відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та належним доказом наявності заборгованості.

З наданої позивачем виписки по рахунку вбачається, що відповідач отримував кредитні кошти від позивача, а також частково проводив повернення зазначених коштів, що також вказує на наявність кредитних правовідносин між позивачем та відповідачем.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ТОВ «Санфорд Капітал» до позовної заяви були додані належні та достатні докази на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором С15.040.10166 від 21 квітня 2017 року та дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом в сумі 17049,22 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 37506,29 грн.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором С15.040.10166 від 21 квітня 2017 року та спростовували надані позивачем довідку-розрахунок заборгованості та виписку з рахунку відповідача, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат в сумі 10300,85 грн, та трьох проценті річних в сумі 3564,79 грн з огляду на наступне.

Як вбачається із позовної заяви позивач просив суд стягнути з відповідача нараховані суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми за період, починаючи з 22.12.2019 року і до 23.02.2022 року включно.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права на вимогу (частини 1, 2 статті 1078 Кодексу).

Як вбачається зі змісту договору факторингу №16/11-23 від 16.11.2023, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» та договору факторингу №29/12-23 від 29.12.2023, укладеного між ТОВ «ФК «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал», вони не містять нарахованих первісним кредитором сум інфляційних втрат та 3% річних та положень щодо придбання фактором права вимоги інфляційних втрат та 3% річних за період з 22.12.2019 до 23.02.2022 та не містять положень щодо права фактора на нарахування останнім відповідальності за статтею 625 ЦК України, а саме інфляційних втрат та 3% річних саме за період з 22.12.2019 до 23.02.2022 року.

Позивач просить стягнути інфляційні втрати та три проценти річних з 22.09.2019 до 23.02.2022 року , проте за договором факторингу №29/12-23 ТОВ «Санфорд Капітал» набуло право вимоги до відповідача лише з 29 грудня 2023 року

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд Капітал» інфляційних втрат в сумі 10300,85 грн та трьох процентів річних в сумі 3564,79 грн.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 та користь ТОВ «Санфорд Капітал» інфляційних втрат в сумі 10300,85 грн та три проценти річних в сумі 3564,79 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що пункт 6 Угоди №С15.040.10166 від 21.04.2017 суперечить положенням ст. 257 ЦК України, оскільки угода містить положення про збільшення строку позовної давності до 10 (десяти) років та є таким, що суперечить основним засадам цивільного права, порушує баланс інтересів сторін та призводить до значного погіршення правового становища споживача, колегія суддів зазначає наступне.

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1824цс15, якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Колегією суддів встановлено, що п. 6 Угоди №С15.040.10166 від 21 квітня 2017 року сторони погодились, що позовна давність за спорами, що випливають з Угоди, включаючи, але не обмежуючись відшкодуванням збитків, сплати неустойок (штрафів) тощо, становить 10 (десять) років.

Отже, угодою №С15.040.10166 від 21 квітня 2017 року збільшено позовну давність по спорам, що випливають з даної угоди до 10 років, тому позовна давність за вимогами ТОВ «Санфорд Капітал» не спливла.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до т.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недісним.

При розгляді справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині збільшення строку позовної даності, що на його думку є несправедливим та у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги поданий ним з пропуском строку відзив не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи. Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

15 листопада 2024 року від представника відповідача Боднарчука А.М. до суду надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника відповідача Бондарчука А.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Отже, ОСОБА_1 брав участь у розгляді справи через свого представника Бондарчука А.М., повноваження якого підтверджуються копією ордеру від 15.11.2024 року.

Згідно частини 1,2,4 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

09 січня 2025 відповідачем було подано до суду заяву в якій просив судове засідання відкласти у зв`язку з тим, що має намір укласти угоду з іншим адвокатом.

17 лютого 2025 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, проте відзив подано з пропуском строку, встановленого ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2024 року.

Частинами першою та другою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

Клопотань про продовження чи поновлення строку для подання відзиву з обґрунтуванням причин такого пропуску, ОСОБА_1 до суду першої інстанції не надано, тому суд першої інстанції правомірно залишив поданий відзив без розгляду.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року змінити, та виключити із суми заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача - заборгованість інфляційних втрат в сумі 10300,85 грн, та трьох процентів річних в сумі 3564,79 грн

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог, оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року змінено, зменшено суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Санфорд капітал» заборгованості з 68 421, 15 грн до 54 555,51 грн

За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №913 (а.с. 14).

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 4 542 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №80 (а.с. 208) та квитанцією до платіжної інструкції №23 (а.с. 218).

Позовну заяву ТОВ «Санфорд капітал» задоволено на 79,73%, тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Санфорд капітал» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1931, 49 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 20,27%, тому з ТОВ «Санфорд капітал» на його користь підлягає стягненню судовий збір в розмірі 920,66 грн.

Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Провівши взаємозалік судового збору, остаточно з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Санфорд капітал» підлягає стягненню судовий збір підлягає стягненню 1010,83 грн (1931,49грн 920,66 грн).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4ст. 137 ЦПК України).

З аналізу частини третьої статті 141ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, провадження № 14-20цс22).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5ст. 137 ЦПК України).

Отже, в силу приписів наведених вище норм для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір(позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача витрати на оплату послуг з професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 5200 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що стороною позивача підтверджено належними й допустимими доказами розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 5200 грн.

Відповідачем не було надано до суду першої інстанції заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, апеляційний суд враховує положення ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України та виходить з засад пропорційності, відповідно до яких при частковому задоволенні позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ТзОВ «Санфорд капітал» задоволено на 79,73%, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції пропорційно розміру задоволених вимог в розмірі 4145,96 грн, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Санфорд капітал» просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

До відзиву представником позивача додано акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги №7 від 15 травня 2025 року згідно якого адвокатом Маслюженко М.П. надано послуги зі складання відзиву на апеляційну скаргу у справі №345/5857/24.

Наявність договірних відносин між адвокатом адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» в особі керуючого Маслюженко М.П. та ТОВ «Санфорд капітал» підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 01 квітня 2024 року.

До відзиву було надано докази його надсилання ОСОБА_1 , проте відповідачем не було подано заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (рішення від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Позивачем документально підтверджено та доведено витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, апеляційний суд враховує положення ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України та виходить з засад пропорційності, відповідно до яких при частковому задоволенні позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 20,27%, а ТОВ «Санфорд капітал» на 79,73%, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції пропорційно розміру задоволених вимог в розмірі 2391,90 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року змінити.

Зменшити суму стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» заборгованості з 68 421, 15 грн до 54 555,51 грн, зменшити розмір судових витрат, а саме судовий збір з 2 422,40 грн до 1010,83 грн та витрати на професійну правничу допомогу з 5200,00 грн до 4145,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал», , місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 21, судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2391,90 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 01 липня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

Л.В. Василишин