ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кудрявцева Д. В. на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа -Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матір`ю, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою.

В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою.

20 лютого 2025 року ОСОБА_1 через представника звернулась до суду із заявою про забезпечення зустрічного позову, в якій просила заборонити позивачеві ОСОБА_2 вивозити неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України (перетинати державний кордон України) без наявності нотаріально посвідченої згоди на вивіз дитини матері дитини ОСОБА_1 - до розгляду цієї справи по суті.

В обґрунтування посилалась на те, що у 2016 році шлюб між сторонами розірвано, від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19 листопада 2015 року між сторонами укладений нотаріально посвідчений договір про проживання неповнолітньої дитини та здійснення батьківських прав, яким узгоджено почергове проживання дитини з кожним із батьків за днями тижня. В договорі сторони погодились не перешкоджати один одному у реалізації прав та обов`язків стосовно виховання та піклування дитини.

Після введення воєнного стану в Україні відповідачка з донькою виїхали до Австрії, м. Пайербах, де дитині безпечніше залишатись та де вони отримали тимчасовий прихисток. Позивачка не перешкоджала батьку у спілкуванні з дитиною, останній листувався з донькою у додатку «VIBER».

У липні 2024 року позивач приїхав до Австрії у м. Пайербах для зустрічі з донькою, він зустрівся з донькою, сторони домовилися про те, що батько привезе дитину в обумовлений час. Але батько не повернув дитину, згодом відповідачка отримала повідомлення від доньки про те, що вони виїхали в інше місто.

Вважала, що ОСОБА_2 своїми діями позбавив її спілкуватися з донькою, приймати участь в її вихованні та розвитку, слідкувати за станом її здоров`я, виховання, матеріальним та духовним розвитком.

Крім того, ОСОБА_2 неодноразово погрожував їй, що вивезе дитину за кордон і мати доньку більше не побачить. А якщо ОСОБА_2 який визнаний непридатним з виключенням з військового обліку та може безперешкодно перетинати кордон, виїде за межі

країни разом із дитиною та це у майбутньому може ускладнити або взагалі унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення зустрічного позову.

Тому метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу від 21.02.2022 року, як незаконну та не обґрунтовану, а також забезпечити зустрічний позов шляхом заборони ОСОБА_2 вивозити доньку за межі України без нотаріально посвідченої згоди матері.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам заяви про забезпечення позову, зазначає, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що між сторонами є спір про визначення місця проживання дитини, оскільки ОСОБА_2 не виконується умови нотаріально посвідченого договору про почергове проживання дитини з обома з батьків. Крім того, батько перевів доньку на дистанційне навчання у школі та вивіз у невідомому напрямку, не дозволяє дитині спілкуватись із матір`ю та повідомляти свої місце знаходження. Також звертає увагу, що ОСОБА_2 знятий із військового обліку, а тому може безперешкодно перетинати державний кордон, що дозволить йому виконати погрози на адресу ОСОБА_1 та вивезти їх спільну доньку за межі території України у невідомому напрямку, що унеможливить виконання рішення суду у майбутньому.

Вважає, що заявлений захід забезпечення позову є співмірним та доречним з огляду на наслідки його невжиття та таким що буде відповідати найкращім інтересам дитини .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повісток в електронному кабінеті представників сторін, третьої особи та ОСОБА_1 , а також конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення судової повістки ОСОБА_2 «адресат відсутній за вказаною адресою» та довідка про доставку йому судової повістки у вигляді СМС (т.3 а.с. 82 зворот - 84). В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_1 - адвокат Кудрявцев Д. В. та представник ОСОБА_2 -адвокат Голубніченко В.О..

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що захід забезпечення позову шляхом заборони одному із батьків вивозити неповнолітню дитину за межі території України (перетинати державний кордон України) не корелюється із вимогою про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, оскільки таке місце не пов`язане із країною перебування, адресою перебування в країні ані батьків ані дитини.

Такий висновок відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав визначених законом.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За таких обставин, забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.

З матеріалів справи вбачається що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Між сторонами виник спір з приводу місця проживання спільної дитини.

На теперішній час дитина проживає на території України з батьком, про що сторонами не заперечується.

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 шляхом заборони виїзду за межі України дитини сторін без нотаріально посвідченої її згоди на виїзд.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановлена судом першої інстанції ухвала є законною і обґрунтованою, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержані, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кудрявцева Д. В. залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 липня 2025 року.

Судді: