ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1271/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кочмара Вячеслава Олександровича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2024 року, у справі № 638/13261/24, за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Качмара Вячеслава Олександровича до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Качмар В.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 530240.86 грн.

Позовна заява мотивована тим, що протягом 2017 - 2018 років ОСОБА_2 були безпідставно отримані належні позивачу грошові кошти в сумі 258 812,00 грн., у тому числі: 27.06.2017 - 20 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 28.06.2017 - 19 899,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 29.06.2017 - 8 358,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 02.07.2017 - 16 750,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 01.08.2017 - 22 885,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.08.2017 - 19 920,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 10.08.2017 - 23 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 25.08.2017 - 19 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 06.09.2017 - 12 835,50 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 14.09.2017 - 2 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 04.10.2017 - 2 865,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 07.10.2017 - 10 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.10.2017 - 14 800,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.10.2017 - 12 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 03.01.2018 - 1 500,00 грн. (на рахунок Відповідача НОМЕР_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 04.01.2018 - 10 000,00 грн. (на рахунок Відповідача НОМЕР_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 16.02.2018 - 16 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 07.05.2018 - 20 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 18.05.2018 - 7 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_3 Позивача в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Вважав, що відповідач без достатньої правової підстави, зокрема за відсутності будь-яких цивільно-правових зобов`язань між сторонами, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ст. 1212-1213 ЦК України.

09 липня 2024 позивач в особі свого представника звернувся до відповідача з вимогою добровільно вжити заходів щодо повернення позивачу коштів в сумі 258812,00 грн., а також добровільно вжити заходів щодо передання позивачу всіх доходів, які були отримані відповідачем за рахунок належних позивачу коштів в період часу з 2017 року по 2024 року.

Також, у зв`язку з виникненням заборгованості просить стягнути 3 % річних у розмірі 51915, 06 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 219513 грн.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 258812,00 грн., трьох відсотків річних у розмірі 51915, 06 грн. та інфляційних збільшення у розмірі 219513 грн., а всього 530240 грн 86 коп. та судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кочмар Вячеслав Олександрович подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити. Здійснити перерозподіл судових витрат: судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді першої інстанції - покласти на ОСОБА_2 . Судові витрати, пов`язані з розглядом даної апеляційної скарги - покласти на

ОСОБА_2 . Розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні за участю представника ОСОБА_1 .

Як у апеляційній скарзі так і окремо подано клопотання про витребування доказів у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» ІКЮО 14360570 (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; адреса електронної пошти: ), у формі виписки про рух коштів на рахунках, відкритих на ім`я « ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_4 », відомості про надходження на рахунки, відкриті на ім`я « ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 », коштів від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_5 , а саме: 27.06.2017 року - 20 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 28.06.2017 року - 19 899,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 29.06.2017 року - 8 358,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 02.07.2017 року - 16 750,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 01.08.2017 року - 22 885,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.08.2017 року - 19 920,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 10.08.2017 року - 23 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 25.08.2017 року - 19 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 06.09.2017 року - 12 835,50 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 14.09.2017 року - 2 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 04.10.2017 року - 2 865,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 07.10.2017 року - 10 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.10.2017 року - 14 800,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.10.2017 року - 12 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 03.01.2018 року - 1 500,00 грн. (на рахунок НОМЕР_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 04.01.2018 року - 10 000,00 грн. (на рахунок НОМЕР_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 16.02.2018 року - 16 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 07.05.2018 року - 20 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 18.05.2018 року - 7 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_3 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»)».

Витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; телефон НОМЕР_6 ; адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у формі виписки про рух коштів на рахунках, відкритих на ім`я « ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_4 », відомості про надходження на рахунки, відкриті на ім`я « ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 », коштів від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_5 , а саме: 27.06.2017 року - 20 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 28.06.2017 року - 19 899,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ«ПРИВАТБАНК»); 29.06.2017 року - 8 358,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 02.07.2017 року - 16 750,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 01.08.2017 року - 22 885,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.08.2017 року - 19 920,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 10.08.2017 року - 23 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 25.08.2017 року - 19 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 06.09.2017 року - 12 835,50 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 14.09.2017 року - 2 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 04.10.2017 року - 2 865,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 07.10.2017 року - 10 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.10.2017 року - 14 800,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 09.10.2017 року - 12 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 03.01.2018 року - 1 500,00 грн. (на рахунок НОМЕР_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 04.01.2018 року - 10 000,00 грн. (на рахунок НОМЕР_2 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 16.02.2018 року - 16 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 07.05.2018 року - 20 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_1 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»); 18.05.2018 року - 7 000,00 грн. (з рахунку НОМЕР_3 в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»)».

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним в позовній заяві.

Вказав, що порушене право Позивача (право на майно) підлягає захисту шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача річних та інфляційних втрат, нарахованих за весь час невиконання Відповідачем зобов`язання з повернення Позивачу безпідставно набутих коштів.

Зазначив, що застосовані місцевим судом «Принципи, визначення і модельні правила європейського приватного права» не є законом, мають рекомендаційний характер і не створюють для Позивача таких наслідків, як втрата права власності. «Принципи, визначення і модельні правила європейського приватного права» не утворюють підстави для набуття Відповідачем у власність майна, яке Відповідач отримав від Позивача. Не відповідає Конституції України відмова місцевого суду у наданні Позивачу захисту порушеного права Позивача на підставі «Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права». Позивач вважає, що відсутня необхідність та доцільність застосування «Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права» у випадках, коли спірні правовідносини врегульовані національним законодавством. Позивач вважає, що ст. 1212 Цивільного кодексу України має юридичну силу закону, тоді як «Принципи, визначення і модельні правила європейського приватного права» мають інформаційний характер. Рішення не містить посилань на заяви та (або) поведінку Позивача, на які (виходячи з загальновідомих норм закону щодо підстав набуття та припинення права власності) Відповідач міг розумно покладатися і внаслідок чого Відповідач нібито діяв собі на шкоду та нібито зазнав шкоди. Рішення не містить посилань на докази, на підставі яких місцевий суд встановив, що Відповідач діяв собі на шкоду, розумно покладаючись на попередні заяви Позивача або на попередню поведінку Позивача. Рішення не містить посилань на докази, які містять відомості про шкоду, яку нібито зазнав Відповідач, та про розмір такої шкоди. У рішенні місцевий суд не вказав, у чому саме полягають дії Відповідача, які Відповідач вчинив собі на шкоду, розумно покладаючись на попередні заяви та (або) поведінку Позивача.

Позивач вважає, що не відповідає нормам моралі, традиціям або звичаям збагачення Відповідача за рахунок Позивача за відсутності визначеної законом або договором підстави для такого збагачення і з порушенням при цьому еквівалентності зустрічного надання. Позивач вважає необґрунтованим і таким, що суперечить нормам моралі, висновок місцевого суду про те, що нібито є справедливим збагачення Відповідача за рахунок Позивача за відсутності визначеної законом або договором підстави для такого збагачення і з порушенням при цьому еквівалентності зустрічного надання.

Зауважує, що рішення не містить відомостей про те, у чому саме полягає недобросовісність вимоги Позивача про поновлення порушеного права Позивача. Відповідач не набув право власності на отримані від Позивача кошти, а Позивач не втратив право власності на такі кошти, тому вимога Позивача про повернення належного Позивачу майна є розумною та добросовісною. Матеріали справи не містять доказів, відповідно до яких Відповідач отримав від Позивача кошти в рахунок виконання зобов`язання та надав Позивачу зустрічне еквівалентне виконання. Оскільки кошти вибули від Позивача і були набуті Відповідачем, то саме Позивач зазнав негативних наслідків у формі зменшення обсягу свого майна, тоді як Відповідач не зазнав зменшення обсягу свого майна або іншої шкоди, а навпаки - безпідставно збагатився. Зміст вимог Позивача полягає у відновленні попереднього майнового стану Позивача, який погіршився за відсутності визначеної законом або договором підстави. Внаслідок задоволення вимог Позивача, права Відповідача порушені не будуть і Відповідач не зазнає будь-якої майнової шкоди, оскільки Позивач вимагає повернути майно, яке належить Позивачу, і не вимагає передачі Позивачу майна, яке належить Відповідачу.

Вказав, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна (висновок Верховного Суду щодо застосування ст. 1212 Цивільного кодексу України, постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/78297802). Вимога Позивача про стягнення з Відповідача коштів, які були безпідставно набуті Позивачем - не спрямована на завдання шкоди Відповідачу. Задоволення цієї вимоги не може завдати шкоди Відповідачу, оскільки ця вимога стосується майна (вартості майна), яке Відповідач безпідставно набув і яке Відповідачу не належить.

Зазначив, що місцевий суд умисно встановив для Позивача такий стандарт доказування, виконання якого є завідомо неможливим, зокрема поклав на Позивача обов`язок доказування відсутності обставини, якої не існує. Встановлення місцевим судом для Позивача надзвичайного та заздалегідь недосяжного стандарту доказування свідчить про порушення місцевим судом права Позивача на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача не підлягала оцінці при вирішенні вказаного спору по суті.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Частиною першою ст.1212 ЦК України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Правовий аналіз ст.1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом першим частини першої ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Тобто, за загальним правилом, передбаченим частиною першою ст.1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню, але аналіз частини першої ст.1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила при добровільній виплаті аліментів: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року в справі №6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року в справі №382/1728/18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі №753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія "добросовісність" закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята ст.12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що у період з 27 червня 2017 року по 07 травня 2018 року з банківського рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , відкритого у АТ «ПриватБанк», було здійснено перекази грошових коштів отримувачу ОСОБА_2 , які були здійснені наступним чином: 27.06.2017 переказ у сумі 20000,00 грн, 28.06.2017 переказ у сумі 19899.50 грн., 29.06.2017 переказ у сумі 8358.00 грн., 02.07.2017 переказ у сумі 16750.00 грн, 01.08.2017 переказ у сумі 22885.300 грн., 09.08.2017 переказ у сумі 19920.00 грн., 10.08.2017 переказ у сумі 23000.00 грн., 25.08.2017 переказ у сумі 19000.00 грн., 06.09.2017 переказ у сумі 12835.50 грн., 14.09.2017 переказ у сумі 2000.00 грн., 04.10.2017 переказ у сумі 2865.60 грн., 07.10.2017 переказ у сумі 10000.00 грн., 09.10.2017 переказ у сумі 14800.00 грн., 09.10.2017 переказ у сумі 12000.00 грн., 16.02.2018 переказ у сумі 16000.00 грн., 07.05.2018 переказ у сумі 20000.00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку № НОМЕР_1 за період 27.06.2017 - 07.05.2018, виданою АТ «Приватбанк».

З 03 по 04 січня 2018 року з банківського рахунку Рогава Вахтанга Мерабійовича № НОМЕР_2 , відкритого у АТ «ПриватБанк», було здійснено перекази грошових коштів отримувачу ОСОБА_2 , які були здійснені наступним чином: 03.01.2018 переказ у сумі 1500,00 грн, 04.01.2018 переказ у сумі 10000.00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку № НОМЕР_2 за період 03.01.2018 по 04.01.2018, виданою АТ «Приватбанк»

18 травня 2018 року з банківського рахунку Рогава Вахтанга Мерабійовича № НОМЕР_3 , відкритого у АТ «ПриватБанк», було здійснено переказ грошових коштів отримувачу ОСОБА_2 , який був здійснений наступним чином: 18.05.2018 переказ у сумі 7000.00 грн., що підтверджується Випискою по рахунку № НОМЕР_3 за 18.05.2018, виданою АТ «Приватбанк».

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, враховуючи зміст відзиву на позовну заяву, кошти у загальному розмірі 258812,00 грн були зараховані на рахунок ОСОБА_2 .

09 липня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Качмара В.О. засобами поштивого зв`язку (номер відправлення в АТ «УКРПОШТА» 830) на адресу ОСОБА_2 надіслав Вимогу № 0907/01-В, в якій зазначив, що протягом 2017 - 2018 років ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , були отримані належні ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 258 812,00грн., у тому числі: 27.06.2017 року - 20 000,00 грн.; 28.06.2017 року - 19 899,00 грн.; 29.06.2017 року - 8 358,00 грн.; 02.07.2017 року - 16 750,00 грн.; 01.08.2017 року - 22 885,00 грн.; 09.08.2017 року - 19 920,00 грн.; 10.08.2017 року - 23 000,00 грн.; 25.08.2017 року - 19 000,00 грн.; 06.09.2017 року - 12 835,50 грн.; 14.09.2017 року - 2 000,00 грн.; 04.10.2017 року - 2 865,00 грн.; 07.10.2017 року - 10 000,00 грн.; 09.10.2017 року - 14 800,00 грн.; 09.10.2017 року - 12 000,00 грн.; 03.01.2018 року - 1 500,00 грн.; 04.01.2018 року - 10 000,00 грн.; 16.02.2018 року - 16 000,00 грн.; 07.05.2018 року - 20 000,00 грн.; 18.05.2018 року - 7 000,00 грн.

ОСОБА_1 пропонував добровільно вжити заходів щодо повернення до йому коштів в сумі 245 977,00 грн., а також добровільно вжити заходів щодо передання до йому всіх доходів, які були отримані ОСОБА_2 за рахунок належних ОСОБА_1 коштів в період часу з 2017 року до 2024 року.

Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів, у розмірі 258812,00 грн, отриманих у період з 27.06.2017 по 18.05.2018.

ОСОБА_1 вважав, що ОСОБА_2 набув за його рахунок грошові кошти у розмірі 258812,00 грн без достатньої правової підстави, зокрема за відсутності будь-яких цивільно-правових зобов`язань між сторонами, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 1212 ЦК України.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі змісту частини першої статті 1212 ЦК України отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Аналіз статті 1212 ЦК України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі № 212/3593/16-ц, провадження 61-60св17, від 20 березня 2019 року у справі № 634/727/16-ц, провадження № 61-21749св18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Отже, як було встановлено судом, що позивач ОСОБА_1 здійснив переказ грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 , знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу грошові кошти неодноразово, а саме з 27 червня 2017 року по 18 травня 2018 року різними сумами було здійснено 19 платежів. Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі неодноразово з різних банківських рахунків, що виключає наявність помилки в його діях, поведінка позивача щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Доводи позивача про те, що відповідач набув грошові кошти безпідставно, всупереч ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях, та не підтверджені жодним належним, допустимим та достовірним доказом, як того вимагає ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Щодо заявленого клопотання відповідачем ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, зазначеної у постанові від 14 червня 2023 року по справі №755/13805/16-ц звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Оскільки, суд першої інстанції прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову та його необґрунтованість, тому заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача не підлягає оцінці при вирішенні сказаного спору по суті.

Отже, згідно до вищевикладеного, між сторонами не існувало договірних або інших зобов`язань, які б виправдовували переказ коштів від позивача до відповідача. Це означає, що будь-які платежі, здійснені позивачем, не можуть бути кваліфіковані як виконання зобов`язань, оскільки самих зобов`язань не існувало. За цивільним законодавством, зобов`язання виникають з підстав, передбачених договором або законом (ст.509 ЦК України).

Позивач здійснював платежі добровільно, без примусу чи впливу з боку відповідача. Це є важливим аспектом, оскільки добровільність дій виключає можливість вимагати повернення коштів, якщо немає інших правових підстав для цього.

Суд у даній справі наголошує саме на принципі добросовісності, який є одним із основоположних принципів цивільного права. Добросовісність передбачає чесну та порядну поведінку сторін у цивільних правовідносинах. Поведінка позивача була визнана недобросовісною, оскільки він спочатку добровільно здійснював платежі, а потім змінив свою позицію та почав вимагати повернення коштів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України)- це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.»

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції слушно зауважив, що позивачем підтверджено факт відсутності між сторонами будь-яких зобов`язань. Належні докази укладення між сторонами договорів у матеріалах справах відсутні.

У такому разі, ОСОБА_1 достеменно знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів на користь ОСОБА_2 , здійснював неодноразові платежі на його банківські рахунки.

При цьому протягом тривалого часу надсилання коштів, в період з 27 червня 2017 року по 18 травня 2018 року різними сумами було здійснено 19 платежів. Позивач не вчиняв жодних дій для повернення, у випадку відсутності договірних зобов`язань, помилково сплачених грошових коштів, очевидно, вважаючи, платежі правомірними. І лише 09 липня 2024 року надіслав досудову вимогу відповідачу, та 22 липня 2024 року - звернувся до суду.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 звернув увагу, що тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.

У такому разі, якщо вважати що кошти Відповідачем отримані безпідставно для застосування ст. 1212 ЦК України, Позивач достеменно знаючи, що не зобов`язана перераховувати кошти з огляду на відсутність договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснювала ці платежі та протягом тривалого часу не вважала їх неправомірними, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів, дійсно, є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Відповідно до правового висновку, викладеного у п. 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, в якому вказано: «Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

Отже, проаналізувавши викладені вище постанови Верховного Суду, можна зробити висновок, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не відійшов від усталеної практики, а підтримав вже сформовану позицію щодо відсутності обов`язку повернення безпідставно набутих грошей у випадку, якщо особа сплатила гроші, знаючи, що в неї відсутній обов`язок для їх сплати, але згодом вимагає їх повернення.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов вірного висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення в порядку ст. 1212-1213 ЦК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 258812,00 грн., трьох відсотків річних у розмірі 51915,06 грн. та інфляційних збільшення у розмірі 219513 грн.

Щодо заявленого апелянтом клопотання про витребування доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 Кодексу має використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства, визначеного ст. 2 ЦПК України.

У статті 77 ЦПК України визначено, що:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За правилом ч.ч. 2, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду першої інстанції. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Порядок витребування доказів передбачений ст. 84 ЦПК України, та частиною 1 визначає, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за вже наявними у ній доказами та на підставі встановлених обставин, тому підстав для витребування та дослідження нових доказів, в тому числі й після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, не вбачається.

Колегія суддів при дослідженні матеріалів цивільної справи дійшла висновку щодо відмови у задоволенні заявленого клопотання у частині про витребування у АТ КБ «Приватбанк» відомостей про надходження на рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 , та з урахуванням того, що згідно доданих до позовної заяви виписок АТ КБ «Приватбанк» про переказ Рогавим В.М. грошових коштів на ім?я ОСОБА_2 вбачається коли та у якому розмірі ОСОБА_1 перераховував кошти ОСОБА_2 (а.с.18-19), щодо витребування у ОСОБА_2 у формі виписки про рух коштів на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 відомостей про надходження на рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 то позивачем не доведено, що дані докази можуть перебувати саме у ОСОБА_2 .

Крім того, з огляду на заявлену вимогу про стягнення грошових коштів, підстав для витребування у АТ КБ «Приватбанк» виписки про рух коштів на рахунках відкритих на ім?я ОСОБА_2 колегія суддів не вбачає, з огляду на те, що у даній справі зазначені відомості не відносяться до предмету доказування у даній справі.

Також позивачем не наведено належного обґрунтування щодо витребування доказів.

На думку колегії суддів, зважаючи на викладені обставини, жодних виняткових обставин, які виникли лише на стадії апеляційного розгляду справи, і є виключними в розумінні ч. 3 ст. 367 ЦПК України, в якості підстави дослідження апеляційним судом цих нових доказів, в клопотанні про витребування доказів не наведено.

Тому є підстави вважати, що таке клопотання суперечить вимогам ст. 84 ЦПК України, а відтак визнається судом необґрунтованим.

Позивач не наводить у поданій апеляційній скарзі належних доводів про необґрунтованість відмови суду першої інстанції у задоволенні такого клопотання ухвалою від 10.09.2024.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним в позовній заяві, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381-384,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кочмара Вячеслава Олександровича -залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2024 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 01 липня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.Ю.Тичкова.