Справа № 216/429/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 червня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі :

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Гудима Тетяна Володимирівна, до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму матеріальної шкоди у розмірі 209641 грн. 66 коп. та суму моральної шкоди у розмірі 100000 грн., а також стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 21000 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 07 червня 2024 року, о 17 год. 59 хв., на регульованому перехресті пр. Університетський та вул. Джохара Дудаєва в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Skoda Octavia Tоur», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , тобто позивача у цій справі, та транспортного засобу марки «Audi A6», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , тобто відповідача у цій справі. Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.06.2024 року (справа №214/5704/24), яка 08 липня 2024 року набрала законної сили, водія транспортного засобу «Audi A6», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, позивач 11 червня 2024 року, з метою отримання страхового відшкодування, звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою про відшкодування завданої в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди шкоди, однак отримав відмову у зв`язку з невідповідністю транспортного засобу вимогам пункту 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином, позивач вважає, що в даному випадку саме винуватець дорожньо-транспортної пригоди, який не застрахував свій транспортний засіб, має нести цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану з його вини в повному обсязі. Разом з тим, позивач звернувся до судового експерта Чивчиша О.П. для проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку. Так, згідно висновку експерта по результатам проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи №Д9/07/24 від 09.07.2024 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу марки «Skoda Octavia Tоur», р.н. НОМЕР_1 , складає 99821 грн. 49 коп. Між тим, відповідно до товарного чеку №000-15/29 від 01.08.2024 року, експрес накладної №6106 та фіскального чеку від 05.08.2024 року, позивачем було сплачено 14500 грн. за придбані передні фари; згідно умов публічного договору купівлі-продажу запасних частин, позивачем було сплачено: 20594 грн. (видаткова накладна №А-02049127 від 07.08.2024 року), 41328 грн. (видаткова накладна №А-02093313 від 21.08.2024 року), 4706 грн. (видаткова накладна №А-02181092 від 18.09.2024 року), 399 грн. (видаткова накладна №А-02237470 від 05.10.2024 року), 7115 грн. (видаткова накладна №А-02252620 від 10.10.2024 року); відповідно до видаткової накладної №10458 від 24.08.2024 року, позивачем було сплачено постачальнику «AVTOLED» грошові кошти у розмірі 10900 грн.; за товарним чеком від 03.08.2024 року позивачем було сплачено 1920 грн.; згідно фіскального чеку №kEЗ_Y9vEXE від 07.10.2024 року, позивачем було сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5500 грн. за скло автомобільне вітрове. Також, позивачем було придбано акумулятор у ТОВ «ЕПІЦЕНТР» за 4707 грн. 27 коп., що підтверджується фіскальним чеком від 28.10.2024 року. Позивачем також було сплачено 89072 грн. 39 коп. за актом виконаних робіт (наданих послуг) №003245 від 15.10.2024 року, з яких 77811 грн. 60 коп. - за сервісне обслуговування автомобіля та 11260 грн. 78 коп. - за запчастини та матеріали, які були використані під час обслуговування та ремонту автомобіля. Крім цього, в результаті настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачем були понесені витрати на оплату послуг по проведенню експертизи в розмірі 4500 грн. та послуг з транспортування транспортного засобу евакуатором у розмірі 4400 грн. Таким чином, загальна вартість фактично понесених позивачем витрат для відновлення свого транспортного засобу, який був пошкоджений внаслідок настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди, що підлягає стягненню з відповідача становить 209641 грн. 66 коп.

Окрім того, позивач також просить стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду, яку він оцінює у 100000 грн., що полягає в пережитому в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди нервовому стресі, душевних переживаннях, пов`язаних з негативними змінами його життєвого устрою та зниженні якості його життя, у зв`язку з втратою можливості використовувати автомобіль, як з метою отримання додаткового доходу, так і в особистому житті, та докладанні зусиль щодо відшкодування завданої йому шкоди.

Ухвалою суду від 07.03.2025 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу 15-денний строк з дня отримання даної ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач належним чином повідомлявся про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, своїм правом не скористався відзив на позов до суду не надав.

За встановлених обставин суд уважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами, що відповідає положенням ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 , позивач у справі отримує пенсію за вислугу років та відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 03.11.2015 року, позивач є учасником бойових дій безтерміново та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , позивач є власником автомобіля марки «Skoda Octavia Tоur», р.н. НОМЕР_1 .

Як убачається зі змісту позову та підтверджується матеріалами справи, 07 червня 2024 року, о 17 год. 59 хв., на регульованому перехресті пр. Університетський та вул. Джохара Дудаєва в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Skoda Octavia Tоur», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , тобто позивача у цій справі, та транспортного засобу марки «Audi A6», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , тобто відповідача у цій справі. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказані факти та обставини підтверджуються постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.06.2024 року по справі про адміністративне правопорушення №214/5704/24, яка набрала законної сили 08 липня 2024 року та якою винним у даній дорожньо-транспортній пригоді було визнано відповідача, який своїми діями порушив вимоги Правил дорожнього руху України, через що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача у вчинені вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню.

11 червня 2024 року, з метою отримання страхового відшкодування, позивач, у зв`язку з тим, що відповідач не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування завданої в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди шкоди, однак отримав відмову у зв`язку з тим, що транспортний засіб марки «Skoda Octavia Tоur», р.н. НОМЕР_1 , яким керував позивач, не відповідає вимогам пункту 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно висновку експерта по результатам проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи №Д9/07/24 від 09.07.2024 року, наданого судовим експертом Чивчишем О.П. на замовлення позивача, за проведення якого позивачем було сплачено 4500 грн., вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу марки «Skoda Octavia Tоur», р.н. НОМЕР_1 , склала 99821 грн. 49 коп., при цьому ринкова вартість досліджуваного транспортного засобу на момент його пошкодження становила 274724 грн. 48 коп., а вартість відновлювального ремонту - 194370 грн. 07 коп.

Як зазначає позивач у своєму позові, ним було виконано відновлювальний ремонт належного йому автомобіля, на підтвердження чого ним були надані копії наступних чеків, видаткових накладних тощо:

- відповідно до товарного чеку №000-15/29 від 01.08.2024 року, експрес накладної №6106 та фіскального чеку від 05.08.2024 року, було сплачено 14500 грн. за придбані передні фари;

- згідно умов публічного договору купівлі-продажу запасних частин, позивачем було сплачено: 20594 грн. (видаткова накладна №А-02049127 від 07.08.2024 року), 41328 грн. (видаткова накладна №А-02093313 від 21.08.2024 року), 4706 грн. (видаткова накладна №А-02181092 від 18.09.2024 року), 399 грн. (видаткова накладна №А-02237470 від 05.10.2024 року), 7115 грн. (видаткова накладна №А-02252620 від 10.10.2024 року);

- відповідно до видаткової накладної №10458 від 24.08.2024 року, позивачем було сплачено постачальнику «AVTOLED» грошові кошти у розмірі 10900 грн.;

- за товарним чеком від 03.08.2024 року було сплачено 1920 грн.;

- згідно фіскального чеку №kEЗ_Y9vEXE від 07.10.2024 року, було сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5500 грн. за скло автомобільне вітрове;

- згідно фіскального чеку від 28.10.2024 року було придбано акумулятор у ТОВ «ЕПІЦЕНТР» за 4707 грн. 27 коп.;

- за актом виконаних робіт (наданих послуг) №003245 від 15.10.2024 року, позивачем було сплачено 89072 грн. 39 коп., з яких 77811 грн. 60 коп. - за сервісне обслуговування автомобіля та 11260 грн. 78 коп. - за запчастини та матеріали, які були використані під час обслуговування та ремонту автомобіля.

Окрім цього, згідно квитанцій №028031 від 07.06.2024 року, №028033 від 27.09.2024 року та актів здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), було сплачено за послуги автоевакуації транспортного засобу марки «Skoda Octavia Tоur», р.н. НОМЕР_1 , грошову суму в загальному розмірі 4400 грн.

Отже, розглядаючи пред`явлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені ст. 7 Закону України «Про страхування», одним із видів якого є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно п. 9.1 ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Згідно п. 21.1 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Стосовно транспортних засобів, які не беруть участі в дорожньому русі, укладення договору страхування є необов`язковим. Транспортний засіб має відповідати вимогам, передбаченим пунктом 1.7 статті 1 цього Закону, з моменту взяття ним участі в дорожньому русі на території України. Положення цього пункту не поширюється на осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону.

Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно п. 39.2.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» завданням МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим законом.

Пунктом 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі;

б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу;

в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи;

г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону;

ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;

д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю І групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Таким чином, зазначена категорія осіб звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, а потерпілі особи мають право на відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені у цьому пункті особи, за рахунок коштів Моторного бюро із фонду захисту потерпілих. Вказане звільнення від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є пільгою, яку держава надала певним категоріям своїх громадян. Ця пільга полягає у повному звільненні згаданих окремих категорій від дотримання загального правила, встановленого законом для власників та інших законних володільців транспортних засобів - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Так, судом установлено, що МТСБУ відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати), оскільки керований ним транспортний засіб є не забезпеченим у розумінні п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак, у п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування і така підстава відмови у виплаті страхового відшкодування (регламентної виплати) як не забезпечений транспортний засіб не передбачена.

Більш того, зважаючи на те, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій, то відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди), він був звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Подібні правові висновки щодо звільнення учасників бойових дій від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України на підставі п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наведено в постановах Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №521/6088/16-ц, від 21.11.2018 року у справі №336/851/17.

Отже, враховуючи наявність п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме той факт, що відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є учасник бойових дій, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом, керований учасником бойових дій транспортний засіб не можна вважати незабезпеченим, а відтак доводи МТСБУ у наданій позивачу відмові про те, що шкоду заподіяно транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є безпідставними, оскільки позивач є особою, на яку поширюється дія п. 13.1 ст. 13 Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто є звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.

Таким чином, МТСБУ з урахуванням встановлених обставин повинно було відшкодувати позивачу завдану шкоду в межах ліміту страхових виплат (регламентної виплати).

Між тим суд зазначає, що МТСБУ як співвідповідач позивачем у позові не зазначено та клопотання про його залучення до участі у справі у встановленому законом порядку на розгляд суду не надходило.

Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду з позовом до відповідача.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц.

У п. 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №304/284/18 зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення яких можуть бути інші юридичні факти (п. 4 ч. 2 вказаної статті).

Якщо позовні вимоги пред`явлено не до всіх належних відповідачів, зокрема їх не пред`явлено до страховика, а в даному випадку до МТСБУ, суд позбавлений можливості давати оцінку обґрунтованості таких позовних вимог, визначити розмір сум, які підлягають відшкодуванню внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та здійснювати їх розподіл між страховиком у межах страхових сум (регламентної виплати) і винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, тому відмова у задоволенні позовних вимог із роз`ясненням потерпілому та його представнику права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства з відповідними позовними вимогами до водія винного у дорожньо-транспортній пригоді і страховика (МТСБУ) або лише до винуватця дорожньо-транспортної пригоди після виплати страхового відшкодування у межах страхових сум за заявою потерпілого є обґрунтованою.

Так, зазначені обставини є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При таких обставинах, ураховуючи, що позивач пред`явив позов не до усіх належних відповідачів, яким, зокрема є МТСБУ, яке має відповідати в межах встановленого законом страхового ліміту (регламентної виплати) за відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, а тільки до винного водія, який несе відповідальність в межах різниці між страховим відшкодуванням (регламентною виплатою) та розміром заподіяної потерпілому матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про передчасність пред`явлення таких вимог у повному їх обсязі саме до відповідача, як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача завданої матеріальної шкоди слід відмовити та роз`яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства з відповідними позовними вимогами до водія, винного у даній дорожньо-транспортній пригоді та МТСБУ або лише до винуватця дорожньо-транспортної пригоди після виплати страхового відшкодування (регламентної виплати).

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.п.3, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість подовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого-спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Так, зважаючи на вищевикладене, суд зазначає, що обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням майна позивача, покладено саме на особу, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, тобто на відповідача, позаяк вина відповідача у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, під час якої було пошкоджено керований позивачем автомобіль, повністю підтверджується доказами у справі, зокрема постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.06.2024 року та відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає.

При цьому, суд погоджується із доводами позивача, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він пережив нервове потрясіння, крім того, внаслідок пошкодження транспортного засобу він втратив можливість вільно користуватись ним, як з метою отримання додаткового доходу, так і в особистому житті, що призвело до негативних змін його життєвого устрою та зниженні якості його життя, позаяк він вимушений був змінити звичний ритм життя, докладати додаткових зусиль задля його організації, що спричиняло ряд незручностей та призвело до душевних страждань, а тому суд уважає, що позивачеві було спричинено моральної шкоди.

Разом з тим, вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу суд, окрім вищевикладеного, також ураховує такі критерії визначення розміру відшкодування моральної шкоди, як ступінь вини відповідача, який визнав свою вину та вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу під керуванням позивача, а також той факт, що відповідач на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди не мав діючого полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що у випадку його наявності мало б в деякій мірі убезпечити позивача від переживань з приводу відшкодування завданої матеріальної шкоди, а тому вважає, що позивачеві спричинено моральної шкоди, яку оцінює в 15000 грн. та яку вважає не більш, ніж достатньою для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до його збагачення та при встановлених обставинах становитиме достатньо справедливу сатисфакцію.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, згідно визначеної позивачем ціни позову та наявної в матеріалах справи квитанції убачається, що позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 3096 грн. 42 коп.

Отже, відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 150 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях №13-рп/2000 від 16.11.2000 року, №23-рп/2009 від 30.09.2009 року. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, аналіз доказів наданих позивачем на підтвердження факту понесених ним витрат на правничу допомогу, зокрема договору про надання правової допомоги №25-07/24 від 25.07.2024 року та акту виконаних робіт №1 від 11.12.2024 року, наводить суд на висновок про те, що такі судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача частково, позаяк суд зазначає, що за змістом зазначеного акту виконаних робіт за надану правничу допомогу передбачено витрати щодо авансування оплати участі адвоката в судових засіданнях у цій справі на суму 7000 грн., однак у зв`язку із тим, що розгляд цієї справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, на підставі наявних у справі матеріалів, відповідно в цій частині такі витрати стягненню не підлягають.

Окрім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України щодо розподілу витрат пов`язаних з розглядом справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 677 грн. 60 коп., відповідно до розміру задоволених судом позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 133, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України,суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Гудима Тетяна Володимирівна, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 15000 грн. 00 коп., судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 150 грн. 90 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 677 грн. 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.