справа № 619/6157/24
провадження № 2/619/775/25
РІШЕННЯ

іменем України

02 липня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Справа № 619/6157/24

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Жаворонкова Г.С.;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа: Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позов про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів.

Стислий виклад позиції сторін.

09 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення аліментів у розмірі, встановленому чинним законодавством. В обґрунтування позову зазначив, що 26 серпня 2017 року між сторонами було укладено шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька, ОСОБА_3 . За час спільного проживання між позивачем та відповідачем постійно виникали сварки та прояви неповаги з боку дружини. Під час сімейного життя відповідач зовсім не займалась вихованням дитини. 18.08.2020 відповідач поїхала, залишивши дитину з батьком. На наступний день, він вирішив розпочати збір документів для суду з метою встановлення місця проживання доньки разом зі ним. Проте через 2 тижні відповідач повернулась, погралась з дитиною та поїхала, ще через тиждень, відповідач приїхала з родиною, викликала поліцію та забрала доньку до свого міста Барвінкове. Згодом відповідач почала зустрічатися з чоловіком, коли позивач хотів приїхати (після послаблення карантинних обмежень) вона не називала йому адресу, щоб він не міг зустрітися з донькою. Лише на день народження доньки, у 2022 відповідач дозволила приїхати до її мами там позивач і зустрівся з донькою. 29.12.2021 розуміючи, що сімейне життя з відповідачем не буде налагоджене, ОСОБА_1 була подана заява про розірвання шлюбу до суду. Шлюб розірвано 07.02.2023 за рішенням Котелевського районного суду Полтавської області, справа № 619/6/22. Потім почалася війна. Одразу ж, він хотів вивезти доньку разом з відповідачем, з місяця їх перебування (м. Барвінкове) у більш безпечне, йому вдалося умовити відповідача тільки 3 квітня 2022 року. 25.04.2022 разом з донькою відповідач вирушила в Чехію. Проте вже в липні 2022 року, відповідач почала його вмовляти забрати доньку, на той момент, ОСОБА_1 здавалося, що для доньки краще бути з мамою, тому він її умовив не привозити доньку. Згодом він дізнався, що в липні 2022 у відповідача, розпочиналися стосунки і дитина їй просто заважала. У жовтні 2022 фактично в наказному порядку відповідач поставила позивача перед фактом, що донька повинна бути з ним, і що вона привезе її до України. Дивлячись на це дивне відношення у відповідача до дитини, його батьки приїхали до м. Києва забрати доньку. Весь вільний час позивач разом із донькою, він уже звик, що вона є головною частиною його життя. Коли він працює вихованням доньки займається його мама - ОСОБА_4 . Разом з бабусею навчили доньку читати, писати, рахувати. Дозвілля проводять на свіжому повітрі, ходять гуляти, донька катається на велосипеді, у неї тут є багато подружок. Коли він питає доньку чи хоче вона бути з мамою, вона відповідає відмовою. Дитина розвивається, так до червня 2024 року дистанційно навчалася в дитячому закладі «Південний заклад дошкільної освіти Ясла-Садок Комбінованого типу «Малятко». У вересні 2024 року дитина буде навчатися в Комунальному закладі «Дворічнокутянський ліцей» Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області, для освіти позивачем за власні кошти, були придбані ноутбук, крісло офісне, канцтовари, одежа до першого дзвоника. Медогляд було пройдено без суттєвих зауважень. Вважає, що передача відповідачем, позивачу дитини у жовтні 2022 року, дуже характеризує ставлення відповідача до виконання своїх обов`язків. Під час перебування в Чехії спілкувалася з дитиною, смайликами. Останній раз розмовляла з донькою по телефону у лютому 2024 року, тобто не проявляє інтересу до її життя. Також донька немає бажання телефонувати та відповідати на дзвінки відповідача, яких за весь час було менше 10 разів. Отже, батьківські обов`язки стосовно дитини - виконує виключно позивач. Мати проживає окремо, грошові кошти не надсилає, з дитиною ніяких стосунків не підтримує, не спілкується, не виявляє до неї материнської уваги, турботи, ніколи не займалася вихованням дитини, не цікавиться її-життям, не виконує батьківських обов`язків, не цікавиться їх станом здоров`я та навчанням. Відповідач постійно, щось обіцяла (є) та не виконувала (є), дитина отримує гіркоту розпачі від цих обіцянок, і позивач вимушений виконувати обіцянки відповідача, щоб заспокоїти дитину. Побачитись з дитиною вирішила після того, як дізналась про заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 листопада 2023 року по справі № 619/4431/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, визначено місце проживання його дитини - ОСОБА_3 , разом з батьком. Не погодившись з заочним рішенням відповідачем подано заяву про його перегляд. Ухвалою від 05.02.2024 зазначене рішення залишено без змін. Постановою Харківського апеляційного суду від 30.05.2024 зазначене рішення залишено без змін.

06 вересня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Чумаченко А.В. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач безпідставно просить суд позбавити відповідачку прав щодо її доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На думку позивача, той факт, що він спромігся отримати заочне рішення щодо визначення місця проживання дитини є достатньою підставою для звернення з відповідним позовом. В іншому позиція позивача зводиться до приниження гідності та репутації відповідачки шляхом наведення в позові своїх особистих думок щодо особистості відповідачки. Заперечує проти позову в повному обсязі, просить відмовити в його задоволенні з наступних підстав. По-перше, необхідно відзначити, що відповідачка опікувалась долею своєї дитини з моменту її народження та до подання позову у цій справі. Це підтверджується фактом звернення до адвоката (до подання позову у цій справі) з проханням надати правничу допомогу у питаннях, які склалися через вчинення перепон зі сторони батька у можливість спілкуватися зі своєю дитиною. Також факт виконання своїх батьківських обов`язків відповідачкою підтверджується долученими до цього відзиву документами. Після одруження сторін з 2018 року до липня 2020 року сторони проживали разом в місті Південне Харківської області. З липня 2020 року сторони проживають окремо. Так, з липня 2020 року до лютого 2022 року відповідачка проживала зі своєю донькою в місті Барвінкове Харківської області, де дитина відвідувала Барвінківський заклад дошкільної освіти (ясла - садок) № 1 «Промінець» Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області. Ясла-садок дитина відвідувала систематично з моменту зарахування. Відповідачка самостійно сплачувала ясла-садок. Відомостей про участь позивача в житті своєї доньки до моменту її виїзду за кордон в матеріалах справи немає. Факт проживання в місті Барвінкове також підтверджується відповідними доказами. У зв`язку з широкомасштабним вторгненням рф ОСОБА_2 разом з донькою - ОСОБА_3 виїхали до Чехії. Під час проживання з матір`ю в Чехії, дитина відвідувала садочок, створений активною групою для українських дітей, які разом з батьками виїхали з України через збройну агресію рф. Окрім відвідування садочку мати - ОСОБА_2 проводила час з дитиною, займалась її всебічним розвитком, також невід`ємною частиною були прогулянки на свіжому повітрі і культурний розвиток дівчинки (фото додаються). Наприкінці 2022 року між позивачем та відповідачем була домовленість про те, що оскільки батько має право та обов`язок бачитись з донькою, то з цих підстав донька побуде деякий час у позивача. Як стверджує відповідачка, позивач скористався тими обставинами, що вона як раз виношувала ще одну дитину ( ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) і дійсно деякий час була обмежена у переміщенні. Через деякий час, позивач подав позов про визначення місця проживання з батьком. Враховуючи відсутність ОСОБА_6 в Україні, фактично розглянув справу без неї. Позивач у цій справі не надає будь-яких доказів, які б свідчили про те, що він намагався повернути доньку у Чехію до її матері. Тим самим бездоказово посилається на ігнорування нею своїми батьківськими обов`язками. Водночас наданими до позову документами підтверджується, що процесуальна поведінка ОСОБА_2 у справі № 619/4431/23 була проактивною. А саме, вона висловила свою незгоду з таким рішенням та звернулася по допомогу до адвоката. Якість роботи адвоката по оскарженню заочного рішення та результат розгляду її процесуальних документів не повинен ставити під сумнів, що ОСОБА_2 при першій же нагоді виразила свою незгоду зі зміною місця проживання доньки. Як пояснює відповідачка, позивач позбавляє можливості спілкуватися та бачитись з її донькою. Він користуючись своїм становищем у вигляді особи, з яким має проживати дитина, взагалі вирішив позбавити її можливості приймати участь у житті дитини. Наприклад, забороняє спілкуватись по телефону та зустрічатись з дитиною та проводити час віч-на-віч, ставлячи за умову - чиюсь обов`язкову присутність. Зокрема, був випадок коли відповідачці довелося викликати поліцію, у зв`язку з тим, що їй тривалий час не дають побачити дитину та переконатися у стані її здоров`я. Дана подія відбулась у лютому 2024 року. На підтвердження наведеного відправлено адвокатський запит. Разом з цим, дитина проживає в умовах відсутності материнських уваги та піклування. Дитина постійно знаходиться з родичами батька, оскільки останній знаходиться або на роботі або на зустрічах. Все вищенаведене у сукупності дає підстави стверджувати про необґрунтованість позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав, та фактичного спору щодо встановлення місця проживання дитини. Хоча позивач зазначає, що відповідачка завжди погано ставилася до своїх батьківських обов`язків, він не надає цьому належних підтверджень. Хоча саме він проживав окремо від своєї дружини та доньки. Доказів про те, що він брав участь у забезпеченні належної життєдіяльності дитини немає, в тому числі, оплачував рахунки, аліменти, тощо. На теперішній час ОСОБА_2 разом зі своєю бабусею та малолітнім сином - ОСОБА_5 проживають у місті Барвінкове Ізюмського району Харківської області. Відповідно до наданих до відзиву доказів вбачається, що відповідачка не перебуває на обліках нарколога та психіатра. Працівниками поліції та сусідами характеризується позитивно. Грошові кошти виплачені при народжені дитини використовує за призначенням. Складні життєві обставини відсутні. Характеристика відповідачки наведена позивачем у тексті позову має виключно характер особистих припущень, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Таке описання не може вважатись обґрунтованим, а наведений лише з метою формування негативного уявлення про особу відповідачки. Надані же до цього відзиву документи повністю підтверджують мотиви та обставини викладених заперечень. Як вбачається з обставин справи, звернувшись до суду, позивач стверджує про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини. Однак, достатніх доказів свідомого, умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків до суду надано не було. Так само наведено доказів поведінки крайньо негативного ступеня щоб обґрунтовував беззаперечну доцільність позбавлення відповідачки та її доньки прав материнства та прав дитини. Водночас, відповідачка має безпосередню зацікавленість, бажання та готовність брати участь у вихованні дитини, спілкуванні з нею, піклуванні та наданні матеріальної допомоги. Таким чином законних та обґрунтованих підстав, передбачених ст. 164 СК України для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 не має. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Доводи позивача про те, що дитина проживає разом із батьком та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. Враховуючи вищевикладене та враховуючи, що відповідачка виявляє стійке бажання приймати участь у вихованні малолітньої дитини, піклуванні та спілкуванні з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, виявляє інтерес до життя дитини, враховуючи характер ставлення відповідача до дитини та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

17 жовтня 2024 року позивач подав відповідь на відзив, у якій зазначив, що зазначена у відзиві інформація не відповідає дійсності, про що навів відповідні відомості. За результатами аналізу відзиву вбачається, що він є необґрунтованим, наповненим нелогічними, неправдивими висновками та перекрученими фактами.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

09 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення аліментів.

09 серпня 2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/6157/24 провадження № 2/619/1548/24 визначено суддю ОСОБА_7.

13 серпня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження та справу призначено до розгляду у підготовче засідання.

06 вересня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Чумаченко А.В. подав відзив на позовну заяву.

17 жовтня 2024 року позивач подав відповідь на відзив.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату 28.11.2024 року № 01-07/120/2024 у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_7 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 619/6157/24.

28 листопада 2024 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/6157/24 визначено суддю Болибока Є.А.

03 грудня 2024 року ухвалою суду справу передано на розгляд Барвінківського районного суду Харківської області.

12 лютого 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , постановою Харківського апеляційного суду від 12.02.2025 ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 03.12.2024 скасовано, справу направлено до суду для продовження розгляду.

21 лютого 2025 року справа надійшла до Дергачівського районного суду Харківської області.

21 лютого 2025 року відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду справу № 619/6157/24 передано судді Болибоку Є.А.

24 лютого 2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду справу, призначено підготовче засідання на 10 год 00 хв 26.03.2025. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 21.03.2025.

26 березня 2025 підготовче засідання відкладено на 12 год 00 хв 28.04.2025.

28 квітня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

27 травня 2025 року розгляд справи відкладено.

У судове засідання 24 червня 2025 року відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином шляхом направлення на адресу місця її реєстрації судової повістки, яка відповідно до довідки Укрпошти 07.06.2025 була не вручена працівниками пошти у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Пунктом 991 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, встановлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Отже, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена 07.06.2025.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 по справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109гс19); від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18).

Крім того, ОСОБА_2 була повідомлена про дату, час та місце судового засідання у додаток «Viber», на вказаний її представником номер телефону, яке доставлено 27.05.2025 16:01:15.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Жаворонкова Г.С. позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, які зазначені у позовній заяві та наданих письмових доказах.

Представник Служби у справах дітей Солоницівської селищної радиу судове засідання не з`явився, матеріали справи містять заяву начальника служби про розгляд справи без участі представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 23.01.2018 виконавчим комітетом Полівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, Серія НОМЕР_1 , актовий запис № 2, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками є: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 .

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 07.02.2023 розірвано шлюб, зареєстрований 26 серпня 2017 року у Барвінківському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , актовий запис - № 44.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 листопада 2023 року по справі № 619/4431/23, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 30.05.2024, визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 .

Відповідно до Висновку виконкому Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області від 25.11.2024 № 02-22/7274 орган опіки та піклування просить прийняти рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_3 на розсуд суду.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частинами першою-четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Частинами першої, другої статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі й на рівне виховання батьками.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Частинами першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 та інші).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18 та ін.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19).

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23).

За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24).

У висновку Солоницівської селищної ради від 25.11.2024 № 02-22/7274 вказано, що орган опіки та піклування просить прийняти рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_3 на розсуд суду. Вказаний висновок ґрунтується на наступних відомостях: характеристиці ОСОБА_1 , довідці про склад його сім`ї, акті обстеження умов проживання за адресою ОСОБА_1 , довідках Південного закладу дошкільної освіти ясла-садок комбінованого типу «Малятко» та адміністрації КЗ «Дворічнокутянського ліцею» Солоницівської селищної ради, заяві ОСОБА_2 , підтвердженої підписами сусідів, довідці Барвінківського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 1 «Промінець», акті обстеження умов проживання ОСОБА_2 , поясненні ОСОБА_2 .

Судом установлено, що донька ОСОБА_9 , відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 листопада 2023 року наразі проживає разом з батьком - ОСОБА_1 , перебуває на його повному утриманні та він, як батько, створив для дитини належні соціально- побутові умови проживання у будинку, піклується про збереження її фізичного та психічного здоров`я, духовного та розумовою розвитку, має місце реєстрації та стабільний заробіток.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що поведінка відповідача загалом свідчить про її не бажання, як матері, брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою.

Посилання позивача на те, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, покинула дитину та ніякої уваги їй не приділяє, матеріально не допомагає, не виявляє бажання бачити дитину, розвитком дитини не цікавиться, не піклується ні про її фізичний та ні про духовний розвиток, суд вважає недоведеним.

За таких обставин, з наданих до суду доказів, судом не встановлено, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

А тому, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, тому застосування до неї такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав, суд вважає передчасним, недоцільним та таким, що не відповідає інтересам дитини.

При цьому, позивачем не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Отже, суд дійшов висновку, що наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.

Проте встановлені судом обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21).

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав.

Щодо стягнення аліментів.

Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

За змістом ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини (далі - Конвенція ООН про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 листопада 2023 року по справі № 619/4431/23 визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки в розмірі, встановленому чинним законодавством.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно роз`яснень, які містять в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Статтями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого статтею 141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, суд виходить з необхідності забезпечення права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Суд враховує, що відповідач є матір`ю дитини ОСОБА_9 , яка відповідно до рішення суду проживає з позивачем. У добровільному порядку відповідач матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає. Будь-яких доказів на підтвердження неможливості надавати матеріальну допомогу відповідач суду не надала.

Отже, виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов`язку з утримання дитини не досягнуто, суд задовольняє позов у частині стягнення аліментів.

Задовольняючи позов суд виходить із того, що ОСОБА_2 є працездатною і як мати зобов`язана матеріально утримувати свою доньку, забезпечивши її мінімально необхідними благами, які потрібні для життя та виховання.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Отже, суд з урахуванням усіх обставин справи, вважає доведеним вимоги позивача про стягнення аліментів у мінімальному гарантованому розмірі аліментів на одну дитину, встановленому абзацом другим ч. 2 ст. 182 СК України, тобто у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 15.01.2025 та до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Так як позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, то суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Абзацом другим частини першої статті 244 ЦПК України передбачено, що у виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 244, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.08.2024 та до досягнення дитиною повноліття.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 211,20 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

третя особа: Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради, місце знаходження: Харківська область, Харківський район, смт Солоницівка, вул. Визволителів, буд. 6, ідентифікаційний код 44025794.

Повне судове рішення складено 02 липня 2025 року.

Суддя Є. А. Болибок