Провадження № 2/361/5535/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Гізатуліної Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Охріменко Є.І.

представника позивача Бойкініча Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року адвокат Бойкініч Р.С. від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позов мотивував тим, що ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець за законом, прийняла спадщину померлого спадкодавця ОСОБА_4 , до складу якої входять зокрема, особисті майнові права спадкодавця, що виникли на підставі Договорів позики від 25 травня 2019 року та від 24 грудня 2019 року.

Так, 25 травня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 позику у розмірі 15 000 дол. США, строком на один рік та зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10 000 грн з 20 по 25 число кожного місяця, що підтверджується розпискою.

24 грудня 2019 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 позику у розмірі 30 000 дол. США та зобов`язався повернути позику до 01 листопада 2020 року разом з відсотками у розмірі 200 000 грн за 10 місяців.

Враховуючи, що подружжя несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями вчиненими в інтересах сім`ї, ОСОБА_3 , як дружина ОСОБА_2 є співвідповідачем у даній справі.

Станом на час звернення до суду з позовом ОСОБА_2 позику не повернув.

Сума боргу за договором позики від 25 травня 2019 року станом на день подання позовної заяви становить 618 108 грн, що є еквівалентом 15 000 дол. США (згідно з курсом валют НБУ 1 дол. США = 41, 2072 грн).

Сума боргу за договором позики від 24 грудня 2019 року станом на день подання позовної заяви становить 1 236 216 грн, що є еквівалентом 30 000 дол. США (згідно з курсом валют НБУ 1 дол. США = 41, 2072 грн).

Як вбачається із умов розписки від 25 травня 2019 року ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати проценти в розмірі 10 000 грн з 20 по 25 число кожного місяця. Таким чином, розмір процентів за період з 26 травня 2019 року до 14 жовтня 2024 року становить 650 000 грн.

Відповідно до умов розписки від 24 грудня 2019 року ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати проценти в розмірі 200 000 грн за 10 місяців. Тобто, розмір процентів за 1 календарний місяць становить 20 000 грн. Таким чином, розмір процентів за період з 25 грудня 2019 року до 14 жовтня 2024 року становить 1 160 000 грн.

Таким чином, оскільки, позичальник та його дружина, солідарний боржник, добровільно не виконали умови договорів позики та всупереч вимог цивільного законодавства, не повернули борг за вказаними договорами позики, чим порушуються права позивачки, як спадкоємця ОСОБА_4 вважає, що є достатні правові підстави для стягнення основної суми боргу та відсотків.

Крім того, у позовній заяві наведено попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які понесені позивачкою у зв`язку із розглядом справи та складаються із витрат на правову допомогу та сплати судового збору.

У разі задоволення позову зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів відповідно до вимог чинного законодавства.

На підставі викладено просив суд солідарно стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : суму основної заборгованості та договором позики від 25 травня 2019 року в розмірі 618 108 грн; проценти за користування коштами за договором позики від 25 травня 2019 в сумі 650 000 грн; суму основної заборгованості за договором позики від 24 грудня 2019 року в розмірі 1 236 216 грн; проценти за користування коштами за договором позики від 24 грудня 2019 року в сумі 1 160 000 грн, судовий збір в розмірі 15 140 грн.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 26 листопада 2025 року о 14 год. 00 хв.

Ухвалою суду від 07 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті 06 травня 2025 року о 16 год. 30 хв.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, просив їх задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про розгляд справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили, що підтверджується даними по доставку судових повісток та процесуальних документів до електронних кабінетів ОСОБА_3 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 .

Відповідачі не використали право подання відзиву на позовну заяву, а тому відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Суд встановив, що 25 травня 2019 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку про отримання у ОСОБА_4 коштів у сумі 15 000 дол. США на один рік. Зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10 000 грн з 20-25 числа кожного місяця (а. с. 41).

24 грудня 2019 року ОСОБА_2 власноручно написав розписку про отримання у ОСОБА_4 коштів у сумі 30 000 дол. США. Зобов`язався їх повернути до 01 листопада 2020 року разом з відсотками, які складають за 10 місяців 200 000 грн (а. с. 42).

Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , 11 липня 1980 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, актовий запис № 580. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_7 » (а. с. 43).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про смерть № 2075, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 (а. с. 44).

Відповідно до довідки про коло спадкоємців приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєніною О.О. 05 січня 2023 року Вих. № 01/01-16, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 було заведено спадкову .траву № 01/2022. Єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину до майна померлою є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на момент смерті чоловіка, була зареєстрована та проживала з ним за однією адресою (а. с. 45).

З огляду на інформацію Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 01 червня 2023 року № 902/33.2-80 проведеною перевіркою за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про шлюб № 27 від 01 жовтня 2005 року, який складений виконавчим комітетом Калитянської селищної ради Броварського району Київської області на громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с.46).

Між сторонами виник спір щодо належного виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за договором позики.

Щодо права вимог позивачки за договорами позики

Згідно з ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відтак, ОСОБА_1 , як єдиному спадкоємцю після смерті ОСОБА_4 , яка за законом прийняла спадщину належить право вимоги щодо стягнення коштів за договорами позики від 25 травня 2019 року та від 24 грудня 2019 року.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за договорами позики

Статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

З огляду на ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц дійшов висновку про те, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. ст. 627 629 та 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається із розписок від 25 травня 2019 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_4 кошти у сумі 15 000 дол. США на один рік, зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10 000 грн з 20-25 числа кожного місяця (а. с. 41), від 24 грудня 2019 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_4 кошти у сумі 30 000 дол. США, зобов`язався їх повернути до 01 листопада 2020 року разом з відсотками, які складають за 10 місяців 200 000 грн (а. с. 42).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, видані ОСОБА_2 розписки ОСОБА_4 у розумінні ЦК України є договором позики.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно з вимогами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

ОСОБА_2 , як позичальник свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, факту отримання коштів на умовах визначених у розписках не заперечував. Враховуючи, що єдиним спадкоємцем позичальника є позивачка, суд дійшов висновку про обгрунтованість позову у частині стягнення основної суми боргу за договорами позики.

Щодо стягнення відсотків за користування позикою

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Суд встановив, що сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк надання позики.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, із розписки від 25 травня 2019 року вбачається, що сторонами досягнута домовленість, що строк надання позики, з нарахованими на неї процентами у розмірі 10 000 грн, становить один рік, тобто до 24 травня 2020 року, а у розписці від 24 грудня 2019 року домовленість про повернення позики до 01 листопада 2020 року разом з відсотками, які складають за 10 місяців 200 000 грн (а. с. 41, 42).

Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказане свідчить, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики. Права та інтереси позивачки забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивачки щодо стягнення процентів за ввесь строк користування коштами, відповідно до наведеного у позовній заяві розрахунку по розписці від 25 травня 2019 року за період з 26 травня 2019 року до 14 жовтня 2024 року (до пред`явлення позову) у розмірі 650 000 грн та по розписці від 24 грудня 2019 року за період з 25 грудня 2019 року до 14 жовтня 2024 року (до пред`явлення позову) у розмірі 1 160 000 грн є необґрунтованими.

Відтак, позовні вимоги про стягнення процентів за договором позики слід задовольнити частково у розмірі визначеному та погодженому сторонами у договорі позики від 25 травня 2019 року у розмірі 120 000 грн та у договорі позики від 24 грудня 2019 року у розмірі 200 000 грн.

Щодо зобов`язань ОСОБА_3 за договорами позики

Суд встановив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 25 травня 2019 року та 24 грудня 2019 року були укладені договори позики. ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, борг не повернув. Під час укладення договорів позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей

Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Частиною 1 ст. 36 СК України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України).

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).

Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.

Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Тягар доведення обґрунтованості заявлених вимог за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача.

Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містяться, зокрема і у постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 462/3243/21.

Суд встановивши, що у тексті розписок не визначена мета, на досягнення якої передавалися кошти, розписки не містять підпису ОСОБА_3 та підтвердження того, що вона надає згоду на отримання коштів її чоловіком, матеріали справи не містять доказів, що могли б підтвердити використання грошових коштів в інтересах сім`ї, дійшов висновку про те, що позивачем не надано достатньо доказів, які б свідчили про укладення договору позики та витрату отриманих грошових коштів для задоволення потреб сім`ї, а тому відсутні підстави для покладення обов`язку повернення коштів за договорами позики, укладеними між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на ОСОБА_3 .

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам, встановивши, що ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за договорами позики, не повернув позикодавцю кошти у сумі і у строк, визначений договором, до позивачки, як спадкоємиці ОСОБА_4 перейшло право вимоги за договорами позики, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Щодо розподілу судових витрат

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

ОСОБА_1 за подачу позову сплатила судовий збір у розмірі 15 140 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 14 жовтня 2024 року № 9357-4364-2299-2034.

Таким чином, із ОСОБА_2 на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 8 932 грн (15 140 *59 %).

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6-13, 19, 81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 травня 2019 року, а саме: суму позики у розмірі 618 108 (шістсот вісімнадцять тисяч сто вісім) гривень та проценти за користування коштами у розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 грудня 2019 року, а саме: суму позики у розмірі 1 236 216 (один мільйон двісті тридцять шість тисяч двісті шістнадцять) гривень та проценти за користування коштами у розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 932 (вісім тисяч дев`ятсот тридцять дві) гривні 60 коп.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідачка: ОСОБА_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя Н.М. Гізатуліна