КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1394/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року місто Київ

справа №759/2716/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ул'яновської О.В., повний текст рішення складено 13 травня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення грошових коштів та середнього заробітку за часзатримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

визнатипротиправними дії відповідача щодо не проведення повного та остаточного розрахунку з ним під час звільнення;

зобов'язати відповідача здійснити повний розрахунок - донарахувати та виплатити відпускні за 28 діб наданої відпустки та 2 доби невикористаної відпустки в розмірі 23636, 10 грн.;

донарахувати та виплатити премію за період роботи з 09жовтня 2023 року по 13жовтня 2023року;

стягнути з відповідача на його користь середньомісячну заробітну плату за час затримки при проведенні остаточного розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду.

В обґрунтування вимог посилався на те, що наказом наказом Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби №470-ОС від 05 вересня 2023 року позивач був поновлений на посаді лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного відділення клініки терапії Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України з 09 липня 2022року.

Вказував, що на підставі наказу йому надано відпустку за період вимушеного прогулу (з 09липня 2022 року по 06вересня 2023року) строком 28 календарних днів з 11 вересня 2023 рокута призначеновиплатуматеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки.

Зазначав, що 09жовтня 2023 року, повернувшись після відпустки на роботу, його було ознайомлено з наказом про переведення на рівнозначну посаду - лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного кабінету поліклінічного відділення (з денним стаціонаром) клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги та сімейної медицини.

Наказом від 13жовтня 2023 року йогозвільнено з посади за згодою сторін. Остаточний розрахунок з ним проведено 18жовтня 2023року.

Посилався на те, що після звільнення віндізнався, що відповідачем, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, не проведено усі розрахунки при звільненні, зокрема, сума ненарахованих відпускних становить 23 636,10 грн., невиплачені кошти за преміювання за період поновлення йогона посаді.

Вважає, що вказані дії є неправомірними та такими, що порушують його права.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

На обґрунтування вимог посилався на те, що в оскаржуваному рішенні суд прийшов до хибного висновку, що відповідач зробив нарахування відпускних відповідно до Порядку №100, оскільки відповідач в порушення п.3 Порядку №100 не включив до розрахунку виплати за час вимушеного прогулу, не застосував для розрахунку розмір заробітної плати визначеного наказами про прийняття на роботу, поновлення на роботі та переведення на іншу посаду.

Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги ст.3 розділу II Колективного договору та відповідно те, що преміювання працівників здійснюється на постійній основі, та є постійною, не фіксованою в розмірі виплатою, рівною для всіх працівників.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони всудове засідання 03 червня 2025 рокуи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від позивача надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність, вимоги апеляційної скарги підтримує.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява №326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, §27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», №16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», №26976/06).

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання постанови Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі №751/8447/22 наказом Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби від 06 вересня 2023 року №470-ОС поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного відділення клініки терапії з 09 липня 2022 року.

Наказано виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 липня 2022 року по 05 вересня 2023 року в розмірі 304458,28 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Наказом відповідача від 08 вересня 2023 року №644-ВВ позивачу надано відпустку за час вимушеного прогулу з 09 липня 2022 року по 05 вересня 2023 року у період з 11 вересня 2023 року по 08 жовтня 2023 року на 28 календарних днів та наказано виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік, 2023 рік.

09 жовтня 2023 року з метою упорядкування умов оплати праці працівників Головного центру, відповідач видав наказ №537-ОС про призначення ОСОБА_1 , лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного відділення клініки терапії, на посаду лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного кабінету поліклінічного відділення (з денним стаціонаром) клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги та сімейної медицини. Встановлено ОСОБА_1 13 тарифний розряд та доплату за підтримання постійної бойової готовності військ у розмірі 50% посадового окладу, надбавку за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу.

Наказом відповідача №549-ОС від 13 жовтня 2023 року позивача звільнено з посади лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного кабінету поліклінічного відділення клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги та сімейної медицини на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Наказано виплатити грошову компенсацію за 2 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 06 вересня 2023 року по 13 жовтня 2023 року.

Наказом відповідача від 13 жовтня 2023 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі №751/8447/22 зазначено про необхідність здійснити виплату працівнику ОСОБА_1 середньомісячної заробітної плати за посадою лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного відділення клініки терапії з 06 вересня 2023 року по 08 вересня 2023 року.

Відповідно до наказу начальника Головного центру від 20 жовтня 2023 року преміювання ОСОБА_1 за жовтень 2023 року визначено у розмірі 0 % на підставі рапорту від 13 жовтня 2023 року.

Відповідач листом від 05 грудня 2023 року повідомив позивача, що розрахунок щорічної відпустки за час вимушеного прогулу з 09 липня 2022 року по 05 вересня 2023 року (28 днів) здійснювався з посадового окладу (6567,00 грн. - 13 тарифний розряд), але враховуючи, що посадовий оклад менший за розмір мінімальної заробітної плати в 2023 році, то було взято для розрахунку розмір мінімальної заробітної плати: 6700,00*12 місяців: 365 днів*28 дів =6165,56 грн.

Розрахунок компенсації відпустки (2 дні) за період роботи з 06 вересня 2023 року по 13 жовтня 2023 року було здійснено з мінімальної заробітної плати: 6700,00 * 12 місяців : 365 днів*2 дні = 440,54 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову про зобов'язання відповідача здійснити повний розрахунок - донарахувати та виплатити ОСОБА_1 відпускні за 28 діб наданої відпустки та 2 доби невикористаної відпустки в розмірі 23636, 10 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, відповідно до положень Порядку №100 було проведено нарахування та виплату коштів за відпустку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з п.3 Розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що розрахунок щорічної відпустки позивачу було здійснено з посадового окладу 6567 грн., так як в штаті не було посади лікаря-дерматовенеролога, не відпрацьовано ні одного робочого дня та відділення, куди ОСОБА_1 було поновлено не надало табель за жовтень. Але враховуючи, що посадовий оклад менший за розмір мінімальної заробітної плати в 2023 році, то було прийнято рішення взяти для розрахунку розмір мінімальної заробітної плати 6700 грн. Розрахунок компенсації відпустки (2 дні) за період роботи з 06 вересня 2023 року по 13 жовтня 2023 року було здійснено з мінімальної заробітної плати: 6700,00 * 12 місяців : 365 днів*2 дні = 440,54 грн.

На питання суду представник відповідача зазначила, що якби позивач працював весь період, то за для розрахунку компенсації відпустки було б взято його посадовий оклад у розмірі 6567 грн. + 50% за бойову готовність + 30% за вислугу років.

Як вбачається з табелю обліку робочого часу за жовтень 2023 року ОСОБА_1 на посаді лікаря-дерматовенеролога було відпрацьовано 5 днів.

А відтак, колегія суддів беручи до уваги положення п.3 Розділу ІІІ Порядку №100 вважає, що для розрахунку за 2 доби невикористаної відпустки за період з 09 жовтня 2023 року по 13 жовтня 2023 року повинен був братися наступний розрахунок:

6567 грн. (оклад) + 3283,50 грн. (50% за бойову готовність) + 1970,10 грн. (30% за вислугу років) = 11820,60 грн.; 11820,60 грн.*12 місяців:365*2 = 777,24 грн. (2 днів відпустки).

Оскільки ОСОБА_1 за 2 дні відпустки було виплачено 440,54 грн., отже за 2 доби невикористаної відпустки за період з 09 жовтня 2023 року по 13 жовтня 2023 року відповідач має доплатити позивачу 336,70 грн. (777,24 грн.- 440,54 грн.= 336,70 грн.).

Що стосується виплати відпускних за 28 діб, колегія суддів бере до уваги наступне.

Згідно з п.8 Розділу ІV Порядку №100нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом встановлено, що з 09 липня 2022 року по 05вересня 2023 року позивач перебував у вимушеному прогулі та на виконання постанови Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі №751/8447/22 наказом Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби від 06 вересня 2023 року №470-ОС поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного відділення клініки терапії з 09 липня 2022 року.

З розрахункового листа за жовтень 2023 року вбачається, що позивачу на виконання постанови Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі №751/8447/22 було нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулуза період з 09 липня 2022 року по 05вересня 2023 року.

При розгляді справи №751/8447/22, Київським апеляційним судом було встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає1008,14 грн.

Відповідно, колегія суддів приходить до висновку, що нарахування відпускних за 28 діб повинно було вираховуватися наступним чином: 1008,14 грн.*28 днів = 28227,92 грн. - 6167,56 (виплачені відпускні) = 22060,36 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає недоплачена сума відпускних за 28 днів у розмірі 22060,36 грн. та недоплачена сума за 2 доби невикористаної відпустки у розмірі 336,70 грн.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату премії, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з ст.97 КЗпП України, ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про колективні договори та угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Розділом 2 п.3 колективного договору, укладеного між адміністрацією Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби та Первинною профспілковою організацією Головного військово - медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби (від імені трудового колективу) на 2022-2025 р.р. визначено, що преміювання працівників здійснювати за умови виконання показників, визначених у положенні про преміювання працівників Головного центру та залежно від особистого внеску в загальні результати роботи, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами.

Преміювання працівників здійснюється, в межах фонду преміювання, створеного в розмірі відсотків фонду заробітної плати та економії фонду заробітної плати за рахунок і в межах фонду оплати праці, визначеного в кошторисах.

Положенням про порядок преміювання працівників Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) та Київського санітарно-епідеміологічного загону Державної прикордонної служби України (Додаток №6) зазначено, що преміювання працівників проводиться відповідно до їх особового вкладу в результати роботи, у межах фонду преміювання та економії фонду оплати праці (п. 1.2).

Пунктом 1.3 даного положення визначено, що премію одному працівнику визначається відповідно до результатів роботи і максимальними розмірами не обмежується.

Розмір премії кожному працівнику, за умови відсутності упущень у роботі, визначається виходячи із розрахункового розміру премії по Головному центру та заробітної плати за фактично відпрацьований час (п.2.3).

Преміювання працівників проводиться щомісяця при виплаті заробітної плати за поточний місяць. Конкретний розмір премії працівникам установлюється залежно від їх особистого вкладу в загальні результати роботи за письмовим поданням керівників структурних підрозділів у межах наявності коштів на цю мету (п.3.2).

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі №569/11722/16-ц (провадження №61-31573сво18) зазначено, що доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій належать до видів додаткової заробітної плати. Доплати як складові додаткової заробітної плати, визначаються законодавством і тому становлять обов`язкову частину у структурі заробітної плати (на відміну від премій). В колективному договорі можуть бути передбачені додаткові види доплат, підстави та порядок їх здійснення. Умови колективного договору необхідно розділяти на ті, що дублюють норми позитивного права та ті, що виникають у процесі колективних переговорів між роботодавцем та трудовим колективом і є додатковими гарантіями для працівника.

Отже, премія є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, відноситься до додаткової заробітної плати та не становить обов`язкову частину у структурі заробітної плати.

Виплата премій є додатковою пільгою працівників, що запроваджена з метою заохочення та стимулювання працівників і не є обов`язковою виплатою. Нарахування премій є правом роботодавця, а не його обов`язком.

Наказом начальника Головного центру від 20 жовтня 2023 року про преміювання працівників за результатами роботи за жовтень 2023 року визначено, що ОСОБА_1 преміювати за жовтень 2023 року лікаря-дерматовенеролога шкірно-венерологічного поліклінічного відділення клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги та сімейної медицини у розмірі 0% на підставі рапорту підполковника медичної служби від 13 жовтня 2023 року.

Оскільки позивачу визначено преміювання за жовтень 2023 року відповідно до наказу начальника Головного центру в розмірі 0%, даний наказ є чинним та в судовому порядку не оскаржувався, а відтак відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу премії за період роботи з 09жовтня 2023 року по 13 жовтня 2023 року.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середньоденний заробіток позивача за період з 14 жовтня 2023 року по 14 квітня 2024 року (6 місяців) становить 185497,76 грн. (184 робочі дні х 1008,14 грн.).

Однак, слід зазначати, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов'язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. Ймовірний розмір пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов'язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13.

А відтак, беручи до уваги неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по виплаті відпускних, характером цієї заборгованості, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат у сумі 20000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Тому, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково.

За правилами ч.1 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухваленням нового судового рішенняпро часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 3196,65 грн. судового збору

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення грошових коштів та середнього заробітку за часзатримки розрахунку при звільненні- задовольнити частково.

Стягнути з Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державної прикордонної служби України, місцезнаходження: місто Київ, вул. Ягідна, 58, на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 недоплачену суму відпускних за 28 днів у розмірі 22060 грн. 36 коп., недоплачену суму за 2 доби невикористаної відпустки у розмірі 336 грн. 70 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненніу розмірі 22000 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3196 грн. 65 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий:

Судді: