КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/165/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.

за участю секретаря Торгонської В.М.,

представника відповідача Торубки А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 в інтересах якої діє піклувальник ОСОБА_4 , Київська районна адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

11.03.2025 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Берестового Євгена Вікторовича, звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності, посилаючись на те, що сторони є співвласниками домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 позивачу належить 19/27 частки домоволодіння, відповідачу ОСОБА_2 належить 5/18 частки домоволодіння, третій особі, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 належить 1/54 частки домоволодіння.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 з моменту набуття права власності на 5/18 частки домоволодіння ніколи в ньому не проживав та не користувався, не несе витрати по утриманню і ремонту будинку, не сплачує комунальні послуги за водокористування та вивіз сміття, не доглядає за земельною ділянкою; спільне проживання позивача та відповідача є неможливим, оскільки сторони не є родичами або подружжям; частина відповідача у праві власності є незначною, виділити у натурі належну відповідачу частку у домоволодінні неможливо; відповідач має у власності інше житлове нерухоме майно.

Враховуючи те, що позивач готова виплатити грошову компенсацію за належну відповідачу частку у домоволодінні та керуючись ст.365 ЦК України просить суд припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на 5/18 частки у домоволодінні, вважаючи, що таке припинення не завдасть істотної шкоди відповідачу та членам його родини.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 26.10.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 в інтересах якої діє піклувальник ОСОБА_4 , Київська районна адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

29.11.2023 року від відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його представник адвокат Торубка А.М., надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він не погоджується з позовними вимогами, просить відмовити у їх задоволенні, та звертає увагу суду на те, що частку відповідача у домоволодінні у порівнянні з часткою, що належить позивачу, неможливо вважати незначною; відповідач користується належною йому часткою домоволодіння та сплачує комунальні послуги за будинок, робить у будинку ремонтні роботи; спільне користування співвласниками будинку можливе, виходячи з того, що будинок має три відокремлених один від одного входу до окремих приміщень будинку, що також підтверджується раніше укладеною між колишніми співвласниками будинку мировою угодою, що була затверджена ухвалою суду; частки іншого нерухомого майна, що належать відповідачу на праві власності та не є предметом даного спору, настільки малі, що не дозволяють йому користуватися даним майном, а спірний будинок є єдиним житлом, у якому відповідач має реальну можливість постійно мешкати. Відповідач не згоден отримати грошову компенсацію за належну йому частку у будинку, так як спірний будинок є єдиним реальним для нього місцем проживання, а вартість належної йому частки у будинку у кілька разів більша ніж запропонована позивачем.

Припинення права власності на частку відповідача у спірному домоволодінні завдасть істотній шкоди йому та членам його сім`ї, та порушує принцип рівності прав співвласників будинку.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2023 року у підготовчому засіданні за клопотанням представника позивача були призначені судові будівельно-технічна і товарознавча експертизи, провадження у справі було зупинено до закінчення проведення експертиз та повернення справи до Київського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.01.2025 року провадження у справі було поновлено та призначено підготовче засідання.

В підготовчому засіданні 07.04.2025 року судом було протокольно закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 24.06.2025 року представник відповідача позовні вимоги щодо припинення права власності на частку у спільній частковій власності та визнання права власності - не визнав та просив їх залишити без задоволення.

У судове засідання 24.06.2025 року позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомена належним чином шляхом надсилання повідомлення на її адресу таяка була повернута з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується повідомленням (накладною) кур`єрської служби та є належним повідомленням, у судове засідання не з`явилася.

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

23.06.2025 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Резуненко Дениса Сергійовича надійшла заява про зміну предмету позову, яка протокольною ухвалою була залишена без розгляду, у звязку з пропуском строку для подачі такої заяви, а також без клопотання про поновлення пропущеного строку для подання заяви про зміну предмету позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку про необхідність залишення позову без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, домоволодіння АДРЕСА_1 належить на праві власності станом на день пред`явлення позову: ОСОБА_1 (позивач) 1/3 частина на підставі договору дарування, посвідченому 22.09.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., за реєстром №5542; 1/3 частина на підставі договору дарування, посвідченому 07.10.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., за реєстром №5948; 1/27 частина на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому Київською державною нотаріальною конторою у місті Одеса, зареєстрованого в реєстрі за №6-566.

ОСОБА_2 (відповідач) 5/18 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданому 30.03.2018 року Третьою одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №6-780.

ОСОБА_3 (третя особа) 1/54 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданому 05.09.2023 року Київською державною нотаріальною конторою у місті Одесі,зареєстрованого в реєстрі за №6-520.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер витягу:386236635 від 10.07.2024 року, ОСОБА_1 набула у власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 10.07.2024 року Пінігіною Т.М., державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса, зареєстрованого в реєстрі за №6-658, 1/54 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Таким чином, станом на 24.06.2025 року позивачу ОСОБА_1 належить 13/18 частини спірного домоволодіння, відповідачу ОСОБА_2 належить 5/18 частини спірного домоволодіння.

Згідно до висновку експерта №24-199 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, виконаної 25.12.2024 року судовим експертом ОНДІСЕ ОСОБА_5 , виділ в натурі 5/18 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , технічно не представляється можливим; ринкова вартість даного домоволодіння станом на час проведення експертизи складає 1599802,00 гривень.

Відповідно до квитанції №188263014 від 23.06.2025 року ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти у сумі 444389,50 гривень, що складає ринкову вартість 5/18 частки спірного домоволодіння.

На підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 24.04.2008 року між колишніми співвласниками домоволодіння була визнана мирова угода про встановлення порядку користування приміщеннями домоволодінням АДРЕСА_1 , за умовами якої кожному із трьох співвласників були виділені у користування окремі ізольовані приміщення у будинку.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що виданий 05.10.2017 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, даний будинок має три ізольованих приміщень з відокремленими входами до них, всього загальною площею 77,6кв.м, житловою площею 47,4кв.м:

1. житлове приміщення 1-2 площею 18,2кв.м, веранда 1-1 площею 10,9кв.м;

2. житлове приміщення 2-2 площею 13,8кв.м, веранда 2-1 площею 8,8кв.м;

3. житлове приміщення 3-2 площею 15,4кв.м, веранда 3-1 площею 10,5кв.м.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченому 12.05.2003 року приватним нотаріусом ОМНО Орзіх В.М., за реєстром №1785, та зареєстрованому 14.07.2003 року Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості під №480пр, стор.25, реєстр 369, відповідач ОСОБА_2 є власником однокімнатної квартири загальною площею 28,3кв.м, житловою площею 13,8кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2004 року по справі №2-3104/2004 за ОСОБА_6 (колишня дружина відповідача) визнано право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 23.11.2023 року за №: М4-236131-ф/л, виданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу:287359881 від 29.11.2021 року, ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченому 29.11.2021 року Київською державною нотаріальною конторою у місті Одесі, за реєстром №6-957, ОСОБА_2 належить 10/250 частини домоволодіння загальною площею 171,5кв.м., житловою площею 87кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач та відповідач не заперечували, що між ними склався порядок користування житловим будинком, при якому ОСОБА_1 користується приміщеннями: житлове приміщення 1-2 площею 18,2кв.м, веранда 1-1 площею 10,9кв.м; житлове приміщення 2-2 площею 13,8кв.м, веранда 2-1 площею 8,8кв.м; а ОСОБА_2 користується приміщеннями: житлове приміщення 3-2 площею 15,4кв.м, веранда 3-1 площею 10,5кв.м. Такий порядок користування був також встановлений експертом при дослідження спірного об`єкта нерухомого майна.

Згідно з положеннями ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ч.1 ЦК України).

Відповідно до ст.358 ч.1 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до змісту частини четвертої цієї статті якщо порядок володіння та користування спільним майном відповідно до часток співвласників у праві спільної часткової власності визначений рішенням суду, він є обов`язковим і для особи, яка згодом придбає у праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення.

Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення порушення прав інтересів співвласника, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18).

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частині четвертій статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У спірних правовідносинах права відповідача ОСОБА_2 , як власника 5/18 частини спірного майна, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що припинення права власності на належну відповідачу частку у спірній домоволодінні завдасть істотної шкоди останньому, оскільки в даному випадку буде порушений принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Крім того, суд враховує те, що належна відповідачу частка у спірному майні (5/18) не є незначною. В натурі зазначена частка не може бути виділена, проте можливо співвласникам майна визначити порядок його користування, оскільки домоволодіння має три відокремлених входа до будинку та три окремих один від одного ізольованих приміщення, розмір яких приблизно відповідає часткам сторін. Тобто спільне користування між співвласниками будинку є можливим, що також підтверджується ухвалою Київського районного суду від 24.04.2008 року по справі №2-1221/2008 про визнання мирової угоди між колишніми співвласниками спірного домоволодіння про встановлення порядку користування даним домоволодінням.

Відносно наявності у відповідача інших об`єктів нерухомого майна на праві власності, суд приймає до уваги, що частки іншого нерухомого майна, що належать йому на праві власності, складають, по-перше, лише 1/2 частину в однокімнатної квартири (адреса: АДРЕСА_2 ), де право мешкання мають чотири фізичні особи та на долю відповідача приходиться всього 3,45кв.м житлової площі квартири.

По-друге, на 10/250 частини домоволодіння (адреса: АДРЕСА_3 ), що належить відповідачу, також приходиться всього 3,48 кв. м житлової площі. Дані малі частки володіння нерухомим майном для відповідача створюють для нього неможливі умови для користування даним нерухомим майном як місцем його постійного мешкання.

Тому саме 5/18 частини спірного домоволодіння може слугувати для відповідача ОСОБА_2 єдиним можливим місцем постійного проживання, а припинення права власності відповідача на цю частку нерухомого майна завдасть істотної шкоди його майновим інтересам та інтересам членам його сім`ї.

Той факт, що площа приміщень, якими користується відповідач ОСОБА_2 (приміщення 3-2 та 3-1 загальною площею 25.9кв.м згідно технічному паспорту на домоволодіння від 05.10.2017 року), перевищує на кілька кв.м (4,3кв.м) розмір загальної площі будинку, що приходиться на 5/18 частини домоволодіння, не має суттєвого значення та не порушує майнові права позивача, так як допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність.

Крім того, таке рішення у праві користування будинком не змінює розміру часток позивача та відповідача у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (правовий висновок, постанова Верховного Суду від 15.09.2021 року у справі №719/637/20 (провадження №61-11437св21), постанова Верховного Суду від 06.02.2023 року у справі №607/22941/21 (провадження №61-12444св22)).

Неможливість виділення 5/18 частки в натурі в окреме жиле приміщення та внесення на депозит суду ринкової вартості цей частки будинку не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного відповідачу майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд вважає за необхідне залишити без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги залишені без задоволення, позивачу необхідно повернути грошові кошти в сумі 444389,50 гривень, яки вона внесла на депозитний рахунок суду відповідно до квитанції №188263014 від 23.06.2025 року.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 в інтересах якої діє піклувальник ОСОБА_4 , Київська районна адміністрації Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності залишити без задоволення.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, місцезнаходження: вул. Садова, 1-А, а/с 92, м. Одеса, 65001, , повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 444389,50 грн., сплачені нею відповідно до квитанції №188263014 від 23.06.2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 02.07.2025 року.

Суддя В. С. Петренко