Справа № 392/751/24
Провадження № 2/392/116/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого - судді Бадердінової А.В., секретар судового засідання Покуц І.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Скочиляс Ірина Мирославівна до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Скочиляс І.М. звернулася до суду з позовом до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просить стягнути з відповідача:

- страхове відшкодування моральної шкоди та витрати на поховання у загальному розмірі 129000 грн;

- пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 32739,88 грн, три відсотки річних у розмірі 3632,12 грн, інфляційні витрати у розмірі 12709,25 грн, всього 49081,25 грн;

- понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

На обґрунтування позову зазначила, що 28.09.2023 року приблизно о 07 год. 00 хв. водій автомобіля марки «NISSAN NOTE», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 , рухаючись за межами населеного пункту по автомобільній дорозі М-30 Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка зі сторони м. Кропивницький в напрямку смт. Новоархангельськ Кіровоградської області неподалік с. Велика Виска Новоукраїнського району Кіровоградської області, здійснив виїзд за межі проїзної частини з подальшим перекиданням транспортного засобу в кювет. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження та була госпіталізована до КНП «Кіровоградська обласна лікарня», де ІНФОРМАЦІЯ_1 о 14 год 30 хв. померла. Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 , як володільця транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у ТДВ «СК «Альфа-Гарант» згідно Полісу №АТ3727141. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди 28.09.2023 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000507 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. На даний час обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 знаходиться на розгляді у Маловисківському районному суді Кіровоградської області (справа №392/366/24).

31.10.2023 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах доньки загиблої - ОСОБА_1 у розмірі 80 400,00 грн моральної шкоди. До заяви долучено документи, необхідні для прийняття рішення в порядку ст. 35 Закону. 08.11.2023 року на поштову адресу відповідача направлено заяву, якою до матеріалів страхової справи долучено копію витягу з ЄРДР №0000507. 20.11.2023 року на адресу ТДВ «СК Альфа-Гарант» направлено заяву, якою до матеріалів страхової справи долучено документи, що підтверджують понесені позивачем витрати на поховання, а також уточнено розмір страхового відшкодування. Загальна сума вимоги становить 129 000,00 ррн, з яких: 80 400,00 гри - моральна шкода, 48 600,00 грн - витрати на поховання.

Проте виплату страхового відшкодування у заявленому розмірі та у відповідності до вимог Закону позивач на даний час не отримала, що свідчить про порушення відповідачем прав та законних інтересів останньої, як потерпілої внаслідок кримінального правопорушення. Станом на день подачі позову відповідач не повідомив щодо прийнятого рішення про виплату страхового відшкодування та всупереч норм чинного законодавства виплату страхового відшкодування здійснено не було. З моменту отримання страховою компанією заяви про виплату страхового відшкодування минуло більше 90 днів, а потерпіла так і не отримала належного страхового відшкодування. Таким чином, вважає, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» не виконало свої зобов`язання встановлені Законом, а прострочення виплати страхового відшкодування є безпідставним та таким, що порушує права потерпілої на отримання страхового відшкодування. Крім того, вважає, що є законні підстави стягнення з відповідача пені із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 30.01.2024 по 25.04.2024. На підставі вищевикладеного, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 06.05.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та витребувано докази.

Ухвалою судді Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14.01.2025 року відмовлено представнику відповідача у клопотанні про зупинення провадження у справі.

Ухвалою судді Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14.01.2025 року заяву представника позивача про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду та постановлено здійснювати розгляд справи з урахуванням збільшених позовних вимог.

Ухвалою судді Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18.03.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог ОСОБА_1 . Зазначив, що рішення про виплату страхового відшкодування страховою компанією повинно прийматися саме після набрання законної сили вироком суду у кримінальній справі. Станом на даний час, у страховика не закінчився строк визначений Законом для прийняття відповідного рішення. Вважає, що відсутні допустимі докази, які підтверджують вину водія забезпеченого транспортного засобу, тому вимоги, щодо страховика є необґрунтованими.

Щодо виплати матеріальної шкоди, зазначила, що відповідно до ст. 27 Закону, страховик (у випадках передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, -МТСБУ) відшкодовує матеріальну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування(регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Виходячи з цього, страховиком не було отримано витребуваних ним документів, а саме довідки про склад сім`ї, належним чином засвідчену копію вироку суду про притягнення до кримінальної справи водія транспортного засобу або копії постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності, або постанову слідчого про закриття кримінального провадження. Окрім Позивача є і інші особи, які мають право отримати свою частку відшкодування-чоловік, інші діти (дані про них відсутні). Задоволення вимог в цій частині в повному обсязі не позбавляє інших осіб, що мають право на отримання відшкодування в повному обсязі. А оскільки дані про всіх отримувачів відсутні - у Відповідача не має можливості визначити частку, яка належить саме позивачу.

Щодо витрат на поховання, зазначила, що товарні чеки не підтверджують понесення позивачем витрат на поховання, оскільки не належать до розрахункових документів та не є фіскальними, що унеможливлюють однозначну ідентифікацію платника. Окрім того, позивачем не надано також витягу із книги доходів та витрат, щодо оприбутковування заявленого розміру грошових коштів та їх оподаткування.

Щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат зазначила, що на момент звернення позивача до суду з позовом між нім та Страховиком не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбачені п. 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частиною другою 625 ЦК України.

У відповіді на відзив, представник позивача зазначив, що витяг з ЄРДР містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент подачі позову вирок у кримінальній справі не ухвалений. Крім того, розмір шкоди чітко передбачений у п. 27.3 та п. 27.4 Закону. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду заподіяно третій особі - пасажиру транспортного засобу. Пасажир автомобіля не є і не може бути джерелом підвищеної небезпеки, в той час, як цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу в силу вимог ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, настає незалежно від його вини у вчиненні кримінального правопорушення. Досудовим розслідуванням встановлено безпосередньо джерело підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди загиблій, а саме автомобіль марки «NISSAN NOTE», д.н.з. НОМЕР_1 , який станом на дату ДТП був застрахований у ТДВ СК «Альфа - Гарант». Крім того, встановлено, що саме ОСОБА_2 є водієм вказаного транспортного засобу, а отже несе відповідальність за його експлуатацію. Досудовим розслідуванням встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями водія ОСОБА_2 та наслідками у вигляді смерті ОСОБА_3 , адже саме щодо останнього обвинувальний акт скеровано до Маловисківського районного суду Кіровоградської області. Вважає, що відповідач жодних дій для перевірки обставин дорожньо-транспортної пригоди та наданих заявником документів не здійснив, до компетентних органів не звертався. Пунктом 34.1 ст. 34 Закону передбачено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Всупереч вищевказаному, страховик фактично переклав обов`язок із розслідування події та встановлення кола осіб, які мають право на страхове відшкодування, на заявника, що є неприпустимим з огляду на мету Закону та норму ст. 35 зазначеного Закону. Позивачем надано весь перелік документів, на підставі якого відповідач міг встановити коло осіб, що мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди. Зокрема, попри твердження відповідача у загиблої ОСОБА_3 відсутні інші діти. Для підтвердження вказаної інформації страховик має право самостійно звернутися до компетентних органів із відповідним запитом, а не перекладати обов`язок на заявника чи автоматично припускати наявність інших осіб, зокрема дітей. Більше того, із матеріалів справи випливає, що чоловік загиблої ОСОБА_2 не має права на отримання страхового відшкодування, зважаючи на те, що чоловік загиблої є одночасно на підставі п. 27.3 ст. 27 Закону особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із загибеллю своєї дружини - ОСОБА_3 та особою, яка винна у настанні страхового випадку (дорожньо-транспортної пригоди). Відтак в одній особі поєднались потерпіла особа та особа, що спричинила шкоду, у зв`язку з чим, враховуючи ст. 606 ЦК України, цивільна-правова відповідальність ОСОБА_2 , застрахована відповідачем, не виникла перед ним же, що свідчить про те, що чоловік загиблої не входить у перелік осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням положень ст. 37 Закону. При цьому, загальний розмір відшкодування ділиться порівну на всіх осіб, які мають на це право. Таким чином, враховуючи вину ОСОБА_2 у настанні дорожньо - транспортної пригоди та відсутність інших дітей у загиблої, є лише одна особа, яка має право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди - донька загиблої ОСОБА_1 .

Щодо підтвердження витрат на поховання з посиланням на ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» зазначила, що суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми. Жодним нормативно-правовим актом не заборонено використання товарного чеку при розрахунках. Вважає, що оформлення розрахункових операцій з використанням товарних чеків у випадках, передбачених Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», є правомірним. Крім того, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України. А тому, вважає, що наданий на підтвердження витрат на поховання товарний чек відповідає вимогам, визначеним законодавством, містить усі реквізити, що підтверджують платника та суб`єкта господарювання, надану послугу, розмір та факт оплати, є первинним документом, а відтак достовірно підтверджує факт здійснення ОСОБА_1 витрат на поховання. Крім того, відповідно до пп. «д» п. 35.2 ст. 35 Закону до заяви про виплату страхового відшкодування додаються документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого. Вказане положення не конкретизовано та не містить вимог, до прикладу, додавати фіскальний чек замість товарного чи долучати витяг із книги доходів та витрат щодо оприбутковування заявленого розміру грошових коштів та їх оподаткування.

Щодо тверджень представника відповідача про неспівмірність витрат на поховання, зазначила, що розмір заявлених вимог ОСОБА_1 , знаходиться в межах ліміту передбаченого п. 27. 4 ст. 27 Закону, а посилання представника відповідача на постанову Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №45 від 03 жовтня 2008 року «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» є безпідставним, адже, дана Постанова втратила чинність на підставі Постанови Пенсійного фонду №34-1 від 30 серпня 2023 року та містить застарілі розміри витрат на поховання, які є значно меншими від ринкової вартості.

Щодо стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат у зв`язку з простроченням виплати страхового відшкодування, зазначила, що положення пункту 36.2 статті 36 Закону, відповідно до якого граничний строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплати складає 90 днів, починаючи з 91 дня після звернення з необхідними документами про виплату страхового відшкодування у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач у строки передбачені Законодавством надіслала на адресу відповідача заяву про виплату страхового відшкодування та направила заяву, якою до матеріалів страхової справи долучено документи, що підтверджують понесені позивачем витрати на поховання, а також уточнено розмір страхового відшкодування. Відповідач по справі отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду та відповідні заяви, не вчинив дій, передбачених статтею 34 Закону, тобто не оспорюючи обставини страхового випадку і заявлені вимоги про відшкодування шкоди, рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняв, як і не прийняв рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Натомість надалі очікував документального підтвердження вини особи (рішення суду, яке набрало законної сили, за результатом розгляду кримінальної справи). Таким чином, оскільки право у позивача на виплату їй суми страхового відшкодування виникло 31 жовтня 2023 року, і таку виплату відповідачу необхідно було здійснити 30 січня 2024 року, чого зроблено не було, вважає, що ТДВ «СК «Альфа-Гарант» не виконало свої зобов`язання своєчасно. А тому, вважає, що страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу зазначила, що 21 травня 2024 року через систему «Електронний суд» - підсистему Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи представник позивача скерувала заяву у порядку п.8 ч.І ст. 141 ЦПК України, про те, що позивач та представник позивача, адвокат Скочиляс І.М. з метою захисту законних інтересів позивача, залишають за собою право надати Суду детальний опис наданих правничих послуг та підтверджуючі документи щодо оплати гонорару адвоката протягом п`яти днів після ухвалення рішення або до завершення розгляду справи по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Скочиляс І.М. у судове засідання подала заяву, у якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, розгляд справи просила здійснювати за відсутності сторони позивача.

Представник відповідача ТДВ «Страхова компанія» Альфа-Гарант» у судове засідання не з`явився, повідомлявся, про місце, дату та час розгляду справи належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного документу в електронному вигляді «судова повістка про виклик до суду».

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів.

У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.09.2023 року у кримінальному провадженні № 0000507 вбачається, що 28.09.2023 близько 07:00 год водій легкового автомобіля «NISSAN NOTE», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 рухаючись за межами населеного пункту по автомобільній дорозі М-30 Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка, Новоукраїнського району Кіровоградської області допустив виїзд за межі проїзної частини з подальшим перекиданням транспортного засобу в кювет. В результаті дорожньо - транспортної пригоди водій ОСОБА_2 , отримав тілесні ушкодження, пасажир вказаного транспортного засобу (дружина водія) ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження та була доставлені до КНП «Кіровоградська обласна лікарня», де 28.09.2023 року о 14:30 пасажир ОСОБА_3 померла (а.с.12).

Згідно фотокопії роздруківки Поліса №АТ372741 станом на 28.09.2023 року (відмітка діючий) транспортний засіб Nissan Note, державний номер НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди був застрахований за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (а.с.22).

10.11.2025 року ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» повідомив ОСОБА_1 про необхідний перелік документів для надання страховику з метою отримання компенсації понесених витрат та детальні роз`яснення щодо кожного запитувальних документів (а.с.61-64).

31.10.2023, 08.11.2023. 20.11.2023 року представник ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» Шелепінський О.М. згідно довіреності ОСОБА_1 на адресу ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» надіслав заяву про виплату страхового відшкодування та заяви про долучення документів і уточнення виплати страхового відшкодування в порядку ст.ст.27.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.10, 11, 13).

Тобто, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» згідно Полісу №АТ3727141.

Суд зауважує, що ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» не повідомила позивача ОСОБА_1 про прийняте ними рішення.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Департаментом адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради від 03.10.2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис № 1902.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12.06.1975 року, актовий запис № 1329, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якої зазначенні: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_3 .

Маловисківським районним судом Кіровоградської області від 02.10.2024 року, у кримінальному провадженні відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000507 від 28.09.2023 року, у справі №392/366/24 ухвалено вирок, який набрав законної сили 04.11.2024 року та за яким ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік (а.с.165-168).

Відповідно до накладної та товарного чеку №0094 від 06.10.2023 року ОСОБА_1 понесла витрати на ритуальні послуги у розмірі 48600 грн (а.с.28).

Згідно розрахунку представника позивача Скочиляс І.М. пеня, три відсотки річних та інфляційні витрати за період 30.01.2024 по 14.01.2025 року становлять 12709,25 грн (а.с.159-160).

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону передбачено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Законом не встановлено, що страхуванню підлягає кримінальна відповідальність особи, що керує чи володіє транспортним засобом, яка спричинила шкоду, а передбачено, що страховик відшкодовує майнову шкоду, завдану внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 Законом страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 2 ст. 22.1 Закону у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами, а також підтверджується вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 02.10.2024 року, який набрав законної сили 04.11.2024 року.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

Відтак, Законом чітко врегульовано порядок одержання Страховиком необхідної йому інформації від органів досудового розслідування та суду, тому даний обов`язок не повинен покладатись на потерпілих, адже відповідно до вимог ст. 35 Закону, чітко визначено перелік документів, які слід заявнику долучити до заяви про виплату страхового відшкодування, а ряд листів із вимогами страховика суперечить нормі вищевказаної статті.

Верховний Суд України у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 305/1488/20 зробив правовий висновок, відповідно до якого вини водія у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 28.09.2023 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000507 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яким підтверджується факт настання вищезазначеної ДТП та її обставини.

Тобто, вказаний документ містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент подачі позову вирок у кримінальній справі не ухвалений, проте на час ухвалення рішення у даному кримінальному провадженні № 0000507 від 28.09.2023 року Маловисківським районним судом Кіровоградської області від 02.10.2024 року ухвалено вирок, яким ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання, з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Такої ж позиції притримується Верховний Суд, про що свідчать його постанови від 05.12.2018 у справі №757/59802/16-ц, від 10.01.19 у справі №500/2095/15-ц і від 01.07.2020 у справі №554/858/19.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону «страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.»

Крім того, вищенаведеним пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду. Такої правової позиції дійшов у постанові Верховний Суд у справі № 242/1930/21 від 16.02.2022.

Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

За змістом статті 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Враховуючи вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до п. 35.2 ст.35 Закону до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Положення статті 35 Закону не містять вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника, в тому числі вироку суду, яким встановлено вину водія забезпеченого транспортного засобу в скоєнні ДТП чи будь-яких інших документів на підтвердження обставин ДТП.

Тобто, до заяви про виплату страхового відшкодування Потерпілою надано Страховій компанії всі належні та наявні документи, які передбачені ст. 35 Закону.

Частиною 36.1 статті 36 Закону передбачено, що страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З аналізу вказаних норм законодавства слідує, що обов`язок по прийняттю рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та здійснення виплати такого відшкодування, або ж прийняття рішення про відмову в проведенні такої виплати у відповідача виник з дня подання позивачем відповідної заяви про здійснення страхового відшкодування і повинен бути виконаний не пізніше ніж на 90 день з дня отримання позивачем відповідної заяви.

В порушення наведених норм матеріального закону страхова компанія, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, не вчинила дій передбачених ст. 34 Закону і не встановивши підстав для відмови у прийняття такого рішення згідно ст. 37 цього Закону, не оспорюючи обставини страхового випадку і заявлені членами сім`ї загиблої вимоги про відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання, рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняла, як і не прийняла рішення про відмову у їх задоволені, вирішив у не визначений Законом спосіб призупинення розгляду заяви про виплату страхового відшкодування через відсутність документального підтвердження даних про винну особу, у зв`язку із не набранням законної сили судового рішення за результатом розгляду кримінальної справи.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини).

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року, справа №755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі №208/4598/21 зауважив, що наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

До матеріалів цивільної справи після відкриття провадження було долучено копію вироку Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 02.10.2024 року, кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000507 від 28.09.2023 року у справі №392/366/24, згідно якого ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без позбавлення його права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк протягом 1 (одного) року.

Із вказаного вироку суду вбачається, що ОСОБА_2 скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_3 .

Таким чином, встановлені у вищезгаданому вироці суду обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинула ОСОБА_3 , та заподіяною внаслідок ДТП шкодою.

Згідно роз`яснень, які викладені в п. 7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

На підставі чого, суд приходить до висновку, що доводи Відповідача з приводу відсутності факту завдання шкоди позивачу, наявність причинного зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, водієм і завдання шкоди позивачу вказаними протиправними діями позивачу було завдано матеріальної шкоди, є необґрунтованим з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Крім того, суд визнає не доведеним посилання відповідача на наявність кримінального провадження та відсутність вироку на день подачі позову, оскільки відсутність вироку не звільняє завдавача шкоди як володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану смертю ОСОБА_3 внаслідок дії цього джерела підвищеної небезпеки, та оскільки цивільно-правова відповідальність завдавача шкоди була застрахована відповідачем ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант», саме на відповідачеві як страховику лежить обов`язок сплатити страхове відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок смерті ОСОБА_3 у межах визначених п.27.4 ст.27 Закону. При цьому, відповідачем по справі не було доведено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Щодо посилання представника відповідача про те, що окрім позивача є інші особи, які мають право отримати свою частку, суд вважає, безпідставними, оскільки відповідач ТДВ "СК "Альфа-Гарант" на надав суду доказів того, що до страховика (відповідача) зверталася будь-яка інша особа, окрім позивача ОСОБА_1 (як донька її померлої матері ОСОБА_3 ) з питання отримання страхових виплат внаслідок ДТП, яка відбулася 28.09.2023 року.

Крім того, страховик відповідно до п.33-1.2 ст.33-1 Закону має право самостійно звернутися до компетентних органів із відповідних запитом для встановлення кола осіб, передбачених ст.27 Закону.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що чоловік загиблої ОСОБА_3 . ОСОБА_2 не має права на отримання страхового відшкодування у відповідності до ч.1 ст.606 ЦК України та не входить у переліку осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням ст.37 Закону.

Отже позивач є єдиним можливим одержувачем страхового відшкодування (регламентної виплати) за моральну шкоду заподіяну смертю її матері.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Положеннями ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Визначаючи суму моральної шкоди суд повинен виходити з того, що такий розмір має бути достатнім для покриття дійсної моральної шкоди, але не надмірним. На це звернула увагу судів Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц загальний висновок стосується будь-якої моральної шкоди. Зводиться він до того, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідачем не спростовано доводів позивача, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки Відповідачу з моменту отримання страховою компанією заяви про виплату страхового відшкодування минуло більше 90 днів, а потерпіла так і не отримала належного страхового відшкодування. Тобто, є порушено право позивача на отримання страхового відшкодування у строки передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Щодо стягнення з відповідача витрат на поховання та їх підтвердження, суд зазначає наступне.

Пунктом 27.4. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі становить 6700,00 грн. (на день настання страхового випадку).

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" похованням померлого є комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Суд відхиляє доводи відповідача ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про необхідність застосування до спірних правовідносин окремих положень Постанови правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 03.10.2008 № 45 "Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання", оскільки предметом її правового регулювання є здійснення державного соціального страхування внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а не обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, дана постанова втратила чинність на підставі постанови Пенсійного фонду №34-1 від 30.08.2023 року.

Згідно ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну.

Відповідно до п.15 ч.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані надавати в паперовій та/або електронній формі покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший розрахунковий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Порушення цього правила тягне за собою відповідальність, передбачену зазначеним законом, але не може бути підставою для застосування до порушника адміністративних чи фінансових санкцій, передбачених законодавством з питань оподаткування.

Порядок оформлення розрахункових документів при проведенні розрахункових операцій за готівку в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначено Законом України від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі - Закон № 265). При цьому законодавчо визначено випадки звільнення продавця від обов`язкового надання покупцю складених за встановленою формою фіскальних чеків, надрукованих реєстратором розрахункових операцій (далі - РРО), або розрахункових квитанцій, заповнених вручну. Водночас п. 15 ст. 3 Закону № 265 передбачено, що чеки, накладні та інші письмові документи, які засвідчують передачу права власності на товари (послуги) від продавця до покупця, повинні видаватись покупцю таких товарів (послуг) на його вимогу. Тобто такі документи видаються за вимогою покупця. Таким чином, оформлення розрахункових операцій з використанням товарних чеків у випадках, передбачених Законом № 265, є правомірним. Разом з тим, якщо форми та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання покупцю яких є обов`язковим, встановлені п. 2 розд. II Положення про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 № 13 (далі - Положення), то форма та зміст товарного чека на теперішній час законодавчо не визначена. Таким чином, суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми.

Враховуючи вищевикладене, суд приймає докази позивача долучені до матеріалів справи на підтвердження витрат на поховання, а саме: накладну і товарний чек №0094 від 06.10.2023 року, які завірені печаткою ФОП « ОСОБА_5 » та видані на ім`я ОСОБА_1 на загальну суму 48600 грн (а.с.28).

Разом з тим, суд зауважує, що відповідач-страховик не надав доказів завищення вартості чи не ринкової вартості понесених позивачкою витрат не поховання її матері.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що на підставі вказаного припису п. 27.3 ст. 27 Закону, з ТДВ "СК "Альфа-Гарант" слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 витрати на поховання у розмірі 48600,00 грн.

Що стосується стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Вимога про відшкодування шкоди з`явилася внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, у якій загинула ОСОБА_3 , стягнення штрафних санкцій є похідною позовною вимогою та не може існувати окремо від основного відшкодування шкоди, а тому теж стосується правовідносин, які виникли внаслідок смерті потерпілої.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Суд зазначає, що виплата страхового відшкодування - це страхова виплата грошової суми, яка виплачується страховиком за умовами страхування при настанні страхового випадку. Отож, виплата страхового відшкодування є грошовим зобов`язанням.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Особливості цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань обумовлені їх специфічними ознаками, до яких, серед інших, належать наступні: цей вид зобов`язань включає в себе обов`язок сплатити гроші та має на меті погашення грошового боргу; встановлюються спеціальні правила відповідальності за порушення грошових зобов`язань у вигляді нарахування процентів річних та інфляційних втрат як плати за безпідставне користування чужими грошовими коштами; специфічним є вплив прострочення на зміст грошового зобов`язання, оскільки останнє у разі прострочення все одно залишається грошовим.

Згідно ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено в Постанові Верховного суду від 4 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Статтею 20 Закону України «Про страхування» встановлено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Статтею 992 Цивільного кодексу встановлено, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Важливим є те, що положення статті ст. 625 ЦК України про нарахування 3% річних та інфляційних втрат застосовуються незалежно від того, чи мова йде про договірні, чи про позадоговірні відносини із відшкодування шкоди.

Інфляційні нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти.

Виходячи із положень зазначеної норми та постанови Верховного Суду України від 15 листопада 2010 року по справі №4/720, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц зробила висновок про те, що до правовідносин щодо невиплати страхового відшкодування потерпілій особі застосовуються вимоги частини другої статті 625 ЦК України.

Тобто, Позивач, хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачем, але наділяється правами за цим договором: на їхню або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Правовою позицією щодо застосування вказаних норм є позиція Постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 337/5617/19 у відповідності до якої «розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)».

З розрахунку представника позивача Скочиляс І.М. вбачається, що пеня, три відсотки річних та інфляційні витрати за період 30.01.2024 по 14.01.2025 року становлять 49081,25 грн. з яких пеня - 32739,88 грн, відсотки річні - 3632,12 грн, інфляційні витрати - 12709,25 грн, з наступного розрахунку:

1.Розрахунки за період з 30.01.2024 по 18.02.2024 на заборгованість в розмірі 80400.00 грн.

за період з 30.01.2024 по 18.02.2024 нараховується пеня в розмірі 1318.03 грн. Розрахунок пені: з 30.01.2024 по 18.02.2024 (днів: 20, облікова ставка НБУ x 2: 30), пеня складає 1318.03 грн.

За період з 30.01.2024 по 18.02.2024 нараховуються 3% річних в розмірі 131.80 грн. Розрахунок відсотків річних: з 30.01.2024 по 18.02.2024 (днів: 20) сума 3% річних становить 131.80 грн (80400 х 3 х 20 / 366 / 100). Інфляційні нарахування з 30.01.2024 по 18.02.2024 складають 241.2 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0030000 (лютий 2024 р. року - 100.3%).

2.Розрахунки за період з 19.02.2024 по 14.01.2025 на заборгованість в розмірі 129000.00 грн.

За період з 19.02.2024 по 14.01.2025 нараховується пеня в розмірі 31421.85 грн. Розрахунок пені:

-з 19.02.2024 по 14.03.2024 (днів: 25, облікова ставка НБУ x 2: 30), пеня складає 2643.44 грн;

-з 15.03.2024 по 25.04.2024 (днів: 42, облікова ставка НБУ x 2: 29), пеня складає 4292.95 грн;

-з 26.04.2024 по 13.06.2024 (днів: 49, облікова ставка НБУ x 2: 27), пеня складає 4663.03 грн;

-з 14.06.2024 по 25.07.2024 (днів: 42, облікова ставка НБУ x 2: 26), пеня складає 3848.85 грн;

-з 26.07.2024 по 19.09.2024 (днів: 56, облікова ставка НБУ x 2: 26), пеня складає 5131.80 грн;

-з 20.09.2024 по 31.10.2024 (днів: 42, облікова ставка НБУ x 2: 26), пеня складає 3848.85 грн;

-з 01.11.2024 по 12.12.2024 (днів: 42, облікова ставка НБУ x 2: 26), пеня складає 3848.85 грн;

-з 13.12.2024 по 31.12.2024 (днів: 19, облікова ставка НБУ x 2: 27), пеня складає 1808.11 грн;

-з 01.01.2025 по 14.01.2025 (днів: 14, облікова ставка НБУ x 2: 27), пеня складає 1335.95 грн;

За період з 19.02.2024 по 14.01.2025 нараховуються 3% річних в розмірі 3500.32 грн.

Розрахунок відсотків річних: з 19.02.2024 по 31.12.2024 (днів: 317) сума 3% річних становить 3351.89 грн (129000 х 3 х 317 / 366 / 100); з 01.01.2025 по 14.01.2025 (днів: 14) сума 3% річних становить 148.44 грн (129000 х 3 х 14 / 365 / 100).

Інфляційні нарахування з 19.02.2024 по 14.01.2025 складають 12468.05 грн. Індекс інфляції за весь період = 1.0966515 (березень 2024 р. року - 100.5%, квітень 2024 р. року - 100.2%, травень 2024 р. року - 100.6%, червень 2024 р. року - 102.2%, липень 2024 р. року. 100%, серпень 2024 р. року - 100.6%, вересень 2024 р. року - 101.5%, жовтень 2024 р. року - 101.8%, листопад 2024 р. року - 101.9%, грудень 2024 р. року - не встановлено).

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивач довела суду про заявлені вимоги щодо стягнення штрафних санкцій за період з 30.01.2024 року по 25.04.2024 року за несвоєчасну виплату страхового відшкодування.

Наданий представником позивача розрахунок сум, які підлягають стягненню на користь позивача, суд приймає до уваги, оскільки відповідачем не спростовано доводів представника позивача щодо визначеного розміру інфляційних збитків, пені та 3% річних та не подано жодних доказів щодо невірного розрахунку цих показників.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» підлягають задоволенню.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Питання розподілу судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу судом не вирішується, оскільки 21.05.2024 року адвокат Скочиляс І.М. подала до суду заяву в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України, в якій повідомила, що позивач та її представник залишають за собою право надати суду детальний опис наданих правничих послуг та підтверджуючі документи щодо оплати гонорару адвоката протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду або до завершення розгляду справи по суті.

Враховуючи, що позивач при звернені до суду була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави, на підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 1780,81 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути із Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди та витрати на поховання у загальному розмірі 129000 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць з присудженого відшкодування моральної шкоди.

Стягнути із Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 32739,88 грн, три відсотки річних у розмірі 3632,12 грн, інфляційні витрати у розмірі 12709,25 грн, всього 49081,25 грн.

Стягнути із Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь держави судовий збір у розмірі 1780,81 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», , місцезнаходження: бульвар Лесі Українки, 26,м. Київ, 01133.

Суддя Альона Володимирівна Бадердінова