УХВАЛА

03 липня 2025 року

м. Київ

справа № 521/9535/20

провадження № 61-7338ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

Учервні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділення 1/2 частки двокімнатної житлової квартири, загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 30,0 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з визнанням на цю частку права приватної особистої власності.

Позов обґрунтовувала тим, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти придбали вказану квартиру. Після розірвання шлюбу

вона має намір особисто розпоряджатися своїм майном, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, однак досягти домовленості, добровільно поділити спільне сумісне сторони не можуть, між ними немає спільної згоди на розподіл майна.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2023 року

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ подружнього майна відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що твердження ОСОБА_2 про те, що спірна квартира була набута за час шлюбу за спільні кошти подружжя не знайшло свого підтвердження, а докази, подані відповідачем, спростовують твердження позивачки та підтверджують, що саме за його особисті кошти була придбана спірна квартира.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2023 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна право власності на 1/2 частку квартири загальної площею 48,2 кв. м, житловою площею 30 кв. м, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 доведено, що спірна квартира набута у період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Посилання відповідача на боргові розписки, як на підтвердження факту отримання в борг коштів для придбання квартири, не можуть братись до уваги, оскільки вищевказане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю.

13 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року і залишити в силі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2023 року.

Підставами касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 771/2302/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містяться у статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що

є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду

від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 31 січня 2019 року

у справі № 686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі № 619/3728/16,

від 17 грудня 2019 року у справі № 761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року

у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 462/6409/18,

від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17.

Судами попередніх інстанції встановлено, що з 27 серпня 2016 року

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області

від 05 червня 2019 року у справі № 149/1292/19.

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та проживаючи разом, сторони придбали нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, загальною площею 48,2 кв. м, житловою площею 30 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що правовстановлюючим документом є договір купівлі-продажу, серія та номер: 3036, виданий 10 листопада 2016 року, видавник: Пашичева Г. Л. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого за ОСОБА_1 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101, номер об`єкта в РПВН: 163396675, номер запису про право власності: 17372682, тобто ОСОБА_1 є титульним власником спільного майна.

Договір купівлі-продажу, за яким була придбана спірна квартира вчинено

з письмової згоди дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Заява, у якій ОСОБА_2 дає згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 на купівлю за ціну та на умовах за його розсудом квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на спільні кошти та на укладання та підписання договору купівлі-продажу, посвідчена приватним нотаріусом

Пашицевою Г. Л.

У договорі купівлі-продажу спірної квартири відсутнє застереження, що вказана квартира купується за особисті кошти ОСОБА_1 .

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, провадження

№ 61-14297сво23, дійшов висновку, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого

з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , придбана у період перебування сторін у шлюбі, за згодою подружжя і є спільною сумісної власності подружжя. Виходячи з рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, частка кожного з подружжя становить по 1/2 частині квартири.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що наявність боргових розписок, на які посилається ОСОБА_1 , як на підтвердження факту отримання у позику коштів для придбання спірної квартири, не є достатнім доказом придбання квартири відповідачем за особисті кошти, оскільки встановлено, що вищевказане майно набуто сторонами під час перебування ними у шлюбі та за згодою подружжя, а тому є їхньою спільною сумісною власністю.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послалася у касаційній скарзі.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Аналіз касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах, які вказані вище, висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої та частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович