Провадження № 2/361/5762/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.05.25

12 травня 2025 р. м.Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Писанець Н.В.,

при секретарі Бондар Ю.В.,

за участі позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку в спільному майні,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку в спільному майні.

В обґрунтування позовних вимог, позивачами зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Пухівською сільською радою Броварського району Київської області 17.07.1998р. Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки, кадастровий номер :01:091:0062, цільове призначення «для ведення особистого підсобного господарства», загальною площею 0,2093 га, яка знаходиться в межах с.Пухівка Броварського району Київської області. На випадок своєї смерті ОСОБА_4 було залишено заповіт, посвідчений виконкомом Пухівської сільської ради народних депутатів за №9 від 14.11.1995 р. Спадкоємцями вищевказаного майна за заповітом стали ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Земельна ділянка за заповітом розподілена по частині на кожного із спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 оформлено державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Юхтою Л.М., про що в реєстр внесено відомості за№2-698 від 09.03.1999р.

Після чого, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 . Її частина в спільній частковій власності за рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2007р. у справі №361-1544/07 була розділена між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в рівних долях.

Після чого, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , та спадкоємцем його майна стала його дружина ОСОБА_2 . На теперішній час, власниками спільної часткової власності спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частки яких складають рівні 3/8 частини земельної ділянки, що дорівнює по 0,07845 га у кожній, а також ОСОБА_3 , частка якої в частковій спільній власності складає частину земельної ділянки, що дорівнює 0,0523 га. При цьому, частина ОСОБА_3 є незначною, та не обробляється і не використовується відповідно до цільового призначення. Також, позивачі звертають увагу суду, що відомості про власність частини ОСОБА_3 не були внесені нею до Державного земельного кадастру України та не внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Починаючи з 1998 року відповідач ОСОБА_3 не виходила на зв`язок з позивачами та не цікавилась своєю часткою земельної ділянки, не платила податок на землю, тому позивачі утримують її частку за власний рахунок.

Посилаючись на викладені обставини та керуючись вимогами ст. 365 ч.1 ЦК України, позивачі просять суд припинити право власності ОСОБА_3 на частку у частковій спільній власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:091:0062, яка знаходиться в межах с.Пухівка Броварського району Київської області. А також просять суд визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частку у спільній частковій власності на вказану земельну ділянку в рівних долях.

Присутні у судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні.

Сповіщена належним чином про час та дату розгляду справи відповідач ОСОБА_3 до зали суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши пояснення позивачів та вивчивши матеріали справи, суд доходить наступного.

У судовому засіданні встановлено, що спірна земельна ділянка за заповітом після смерті ОСОБА_4 , кадастровий номер :01:091:0062, цільове призначення «для ведення особистого підсобного господарства», загальною площею 0,2093 га, яка знаходиться в межах с.Пухівка Броварського району Київської області - розподілена по частині на кожного із спадкоємців. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 оформлено державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Юхтою Л.М., про що в реєстр внесено відомості за№2-698 від 09.03.1999р.

Після чого, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 . Її частина в спільній частковій власності за рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20.04.2007р. у справі №361-1544/07 була розділена між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в рівних долях.

Після чого, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 , та спадкоємцем його майна стала його дружина ОСОБА_2 . На теперішній час, власниками спільної часткової власності спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , частки яких складають рівні 3/8 частини земельної ділянки, що дорівнює по 0,07845 га у кожній, а також ОСОБА_3 , частка якої в частковій спільній власності складає частину земельної ділянки, що дорівнює 0,0523 га.

Вирішуючи питання щодо припинення права власності ОСОБА_3 на частку у частковій спільній власності на земельну ділянку суд виходить з наступного.

Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна на майно.

Ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб, без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частинами 1 та 2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного постанові від 24 лютого 2016 року у цивільній справі №6-2784цс15, положеннями статті 365ЦК України встановлено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22вересня 2022року у справі №125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2)річ є неподільною; 3)спільне володіння і користування майном є неможливим; 4)таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті365ЦК України). В постанові від 23 листопада 2016 року по цивільній справі №6- 1943цс16 Верховний суд дійшов наступного правового висновку: аналіз положень статті 365ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень ст.365ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з урахуванням при вирішенні спору інтересів всіх співвласників,суд вирішує питання щодо наявності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

За таких обставин, суд вбачає, що на підтвердження вимог, позивачами надані лише - висновок про вартість майна, відомості з державного реєстру речових прав на спірну земельну ділянку із зазначенням часток позивачів у ній, свідоцтво про право власності усіх співвласників про право на спадщину за заповітом тобто докази, які ніким не оспорюються та не встановлюють інших обставин.

При цьому, посилання позивачів на існуючі у ч.1 ст. 365 ЦК України підстави для припинення права на частку ОСОБА_3 як то постійне її проживання у росії та відсутність факту користування відповідачем своєю часткою у спільному майні, визначення її частки незначною і неможливість її виділення в натурі, а також визнання спірної земельної ділянки неподільною, визначення факту того, що спільне володіння і користування майном є неможливим та що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї є лише посиланням позивачів у позовній заяві, які не підтверджені належними та допустимими доказами.

Таким чином, доказів наявності підстав для припинення за відповідачем права власності на її частку у спірному майні, які передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України , суду не надано. Також позивачами попередньо не внесено вартість часток відповідача на депозитний рахунок суду.

За таких обставин, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 258, 259, 263, 264, 265, 267, 271-273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права особи на частку в спільному майні відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Писанець Н.В.