ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 686/6135/20

провадження № 61-1660св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа- Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадиров Владислав Володимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадиров В. В., про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

На обґрунтування позовних вимог Фонд посилався на те, що ОСОБА_1 на підставі постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року у справі № 822/2513/16 виплачено 200 000 грн як гарантовану суму вкладу, раніше внесену ОСОБА_1 на рахунок, відкритий у ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського вкладу № 006-22500-170414 від 17 квітня 2014 року.

Однак відповідне судове рішення судом касаційної інстанції скасоване, провадження у справі закрито, у зв`язку з чим безпідставно отримані ОСОБА_1 кошти підлягають поверненню Фонду.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року в складі судді Приступи Д. І. в задоволенні позову Фонду відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що грошові кошти в сумі 200 000 грн, які були перераховані Фондом, не можуть вважатись безпідставно набутими, оскільки відповідач має право на повернення їй гарантованої суми вкладу, який був перерахований нею на депозитний рахунок ПАТ «Дельта Банк», що ліквідовано.

Також суд першої інстанції зазначив, що Верховний Суд скасував судові рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості лише з підстав підсудності, тому виплачені відповідачці грошові кошти не можна вважати безпідставно виплаченими.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2024 року задоволено заяву Фонду, поновлено Фонду строк на апеляційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Поновлюючи Фонду строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що у матеріалах справи відсутні відомості про направлення Фонду рішення суду першої інстанції в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення, або доставки її до електронного кабінету та/або її представника. Копія судового рішення отримана Фондом лише на його звернення до суду 07 грудня 2023 року.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу Фонду задоволено.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фонду 200 000 грн безпідставно набутих коштів, 3 000 грн судових витрат по сплаті судового збору в суді першої інстанції та 4 500 грн судових витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в результаті ухвалення 31 жовтня 2018 року постанови Верховного Суду у справі № 822/2513/16, якою скасовано рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2017 року з мотивів розгляду справи судом неналежної юрисдикції, правова підстава, згідно з якою ОСОБА_1 були виплачені кошти в сумі 200 000 грн, відпала.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

10 лютого 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просила її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судом норм процесуального права, оскільки справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Крім того вказує, що апеляційний суд безпідставно поновив Фонду строк на апеляційне оскарження та залишив поза увагою положення частини другої статті 358 ЦПК України, згідно з якою незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу у відсутність сторін, які не були належним чином повідомлені про розгляд справи, оскільки апеляційним судом судові повістки направлялися за недійсною (недіючою) адресою.

Аргументи інших учасників справи

У березні 2025 року від Фонду до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції на адресу Фонду не направлялося в установленому законом порядку. Фонд неодноразово звертався із заявами про надання повного тексту судового рішення, проте повний текст рішення Фондом було отримано лише 07 грудня 2023 року.

Зазначене свідчить про дотримання апеляційним судом положень частини другої статті 358 ЦПК України під час вирішення питання щодо поновлення процесуального строку.

Крім того, день належного вручення копії судового рішення може бути встановлений виключно з відповідної відмітки на поштовому повідомленні, або розписки про отримання копії судового рішення, що узгоджується із правовою позиції Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 205/1129/19.

Правовідносини у справі № 910/3831/22, яка була предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду та у цій справі, не є подібними.

При вирішенні справи апеляційним судом враховані аналогічні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/14591/15-ц, згідно з яким у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 квітня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» у доларах США № 006-22500-170414, згідно з підпунктами 1.2-1.4 пункту 1 якого сума вкладу складає 100 000 доларів США. Вклад залучається на строк із моменту зарахування вкладу на рахунок, вказаний у пункті 1.6 цього договору, та до 22 квітня 2015 року включно. Процентна ставка на суму вкладу становить 8,5 % річних.

17 квітня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» у доларах США № 006-22500-170414 від 17 квітня 2014 року, відповідно до пунктів 1, 2 якої сторони домовились викласти пункт 1.4 статті 1 договору в наступній редакції: «1.4 процентна ставка на суму вкладу становить 12,25 % річних», та статтю 2 договору доповнити пунктом 2.10, та викласти його в наступній редакції: «Підписанням цього Договору вкладник підтверджує своє розуміння та ознайомлення з тим, що у випадку встановлення розміру процентної ставки за Вкладом на індивідуальних умовах або отримання інших фінансових привілеїв від Банку за цим Договором, передання Банку в заставу майнових прав вимоги Вкладу для забезпечення зобов`язань перед Банком як Вкладника, так і будь-яких інших третіх осіб, що виникають на підставі інших правочинів, укладених між Банком та Вкладником, будь-якими іншими третіми особами, а також у випадку настання інших законодавчо передбачених обставин, за наявності яких Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не здійснюється відшкодування коштів за вкладом, гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не поширюватимуться на відшкодування коштів за Вкладом відповідно до цього Договору».

На підставі постанови правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року до 02 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В.

08 квітня 2015 року виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 71 про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким тимчасову адміністрацію запроваджено строком на шість місяців з 03 березня 2015 року до 02 вересня 2015 року включно.

03 серпня 2015 року виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 147 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» до 02 жовтня 2015 року включно.

Постановою правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року № 664 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно; призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирова В. В.

09 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Дельта Банк» щодо виплати гарантованої суми за вкладом.

Листом начальника відділу забезпечення клієнтської підтримки Управління з розвитку комунікацій та післяпродажного обслуговування клієнтів Департаменту клієнтської підтримки Сичевської Ю. К. від 14 липня 2016 року № 05-3307877 було відмовлено у внесенні інформації щодо договору банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» у доларах США № 006-22500-170414 від 17 квітня 2014 року до переліку вкладників ПАТ «Дельта Банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки договір № 006-22500-170414 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» від 17 квітня 2014 року, укладений на індивідуальній основі. Крім того зазначено, що відповідно до пункту 7 частини четвертої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банку, за якими вкладники на індивідуальній основі отримують від банку проценти за договорами, укладеними на умовах, що не є поточними ринковими умовами відповідно до статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», або мають інші фінансові привілеї від банку.

Не погоджуючись із діями Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 звернулася з позовом до Хмельницького окружного адміністративного суду.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2017 року, зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. включити ОСОБА_1 до переліку рахунків вкладників, за яким вона має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по договору банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» у доларах США № 006-22500-170414 від 17 квітня 2014 року.

Зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. внести пропозицію щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб змін до реєстру в порядку пункту 4 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» включити вимоги ОСОБА_1 до четвертої черги акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Дельта Банк» в сумі, яка перевищує встановлений законом граничний розмір відшкодування коштів за вкладами, виходячи з офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банком з ринку, тобто з дати запровадження у ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, 02 березня 2015 року, за договором банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» у доларах США № 006-22500-170414 від 17 квітня 2014 року.

05 жовтня 2017 року ОСОБА_1 виплачено 200 000 грн вкладу, що визнано останньою та не оспорюється.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 822/2513/16 касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. задоволено частково. Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 березня 2017 року скасовано. Провадження у справі № 822/2513/16 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В. В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про зобов`язання вчинити дії, закрито.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладених між банком і фізичною особою договорів, уповноважена особа Фонду та Фонд діють як представники сторони договірних відносин, тому спір в цій справі не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а належить до цивільної юрисдикції.

Згідно із довідкою секретаря судового засідання Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області сторони не з`явилися в судове засідання, призначене на 30 серпня 2021 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року в задоволенні позову Фонду відмовлено.

24 листопада 2023 року представник Фонду звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із заявою, сформованою в системі «Електронний суд», про направлення копії судового рішення від 30 серпня 2021 року.

08 січня 2024 року Фонд звернувся до Хмельницького апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року та просив поновити строк на апеляційне оскарження.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2024 року задоволено заяву Фонду, поновлено Фонду строк на апеляційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року та відкрито апеляційне провадження у справі.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не у повній мірі з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Тлумачення вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

У справі, що переглядається, встановлено, що Фонд подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у січні 2024 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження судового рішення та просив суд поновити цей строк, оскільки його пропущено з поважних причин. Такою причиною заявник вказав отримання повного тексту оскаржуваного судового рішення від 30 серпня 2021 року у грудні 2023 року.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2024 року задоволено заяву Фонду, поновлено Фонду строк на апеляційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року.

Поновлюючи Фонду строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що у матеріалах справи відсутні відомості про направлення Фонду рішення суду першої інстанції в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення, або доставки її до електронного кабінету та/або її представника. Копія судового рішення Фондом отримана лише на його звернення до суду 07 грудня 2023 року.

Колегія суддів вважає цей висновок апеляційного суду таким, що суперечить вимогам процесуального законодавства з огляду на таке.

У постанові від 25 вересня 2024 року в справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що для реалізації права на подання апеляційної скарги визначальним є не стільки участь заявника у всіх засіданнях суду, скільки отримання ним повного судового рішення, адже без ознайомлення з повним судовим рішенням неможливо зрозуміти мотиви суду, з яких він виходив, ухвалюючи рішення, а отже, неможливо сформулювати підстави апеляційної скарги.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що позивач (заявник, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи або відповідного судового провадження. У разі відсутності обставин непереборної сили ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.

ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Такий підхід є складовою частиною принципу правової визначеності у площині запобігання перегляду остаточних судових рішень за відсутності вагомих для цього підстав.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Норма про відмову у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення (частина друга статті 358 ЦПК України), на переконання Великої Палати Верховного Суду, не порушує саму сутність права доступу до правосуддя, а запровадження наведеного процесуального строку відповідає завданням цивільного судочинства та основним засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема таким, як: «змагальність сторін» (кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій) та «неприпустимість зловживання процесуальними правами» (учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається).

З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «особою, не повідомленою про розгляд справи» (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або відповідного судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої було відкрито судове провадження.

Згідно із довідкою секретаря судового засідання Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області сторони не з`явилися в судове засідання, призначене на 30 серпня 2021 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року в задоволенні позову Фонду відмовлено.

Згідно із загальнодоступними даними з Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року, зареєстроване 03 вересня 2021 року, забезпечено надання загального доступу 06 вересня 2021 року.

Отже, у Фонду була об`єктивна можливість ознайомитися з рішенням суду першої інстанції в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Проте лише у листопаді 2023 року представник Фонду звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із заявою, сформованою в системі «Електронний суд», про направлення копії судового рішення від 30 серпня 2021 року.

08 січня 2024 року Фонд звернувся до Хмельницького апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року.

Верховний Суд дійшов висновку, що Фонд був обізнаний про наявність справи у суді, оскільки саме він був ініціатором судового провадження, отримав ухвалу про відкриття провадження у справі (а. с. 60), подавав клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції, які були задоволені ухвалами суду від 27 квітня 2020 року, від 13 травня 2020 року, подавав клопотання про відкладення розгляду справи.

З огляду на наведене відсутні підстави вважати, що права Фонду на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції є порушеними.

Згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, пункт 35, від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06).

Заявник із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи. У разі відсутності обставин непереборної сили, ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу судового провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.

Так, Фонд протягом тривалого періоду не проявляв інтересу до розгляду судом ініційованого ним же позову та лише у заяві від 24 листопада 2023 року, сформованій в системі «Електронний суд», просив суд направити копію судового рішення від 30 серпня 2021 року.

У справі «Бодю проти Республіки Молдова» у рішенні від 18 липня 2019 року, § 23, суд вважає, що дозвіл Г. подати апеляцію з питань права через значний проміжок часу та за відсутності будь-якого правдоподібного пояснення того, чому вона не могла подати її раніше, зводить нанівець весь судовий процес, який завершився остаточним судовим рішенням, яке підлягає виконанню. Таким чином Верховний Суд порушив принцип правової визначеності та право заявника на справедливий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції.

У справі «Пономарьов проти України» у рішенні від 03 квітня 2008 року, № 3236/03, § 41, суд зазначає, що ця справа стосується не екстраординарного перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду в порядку нагляду чи за нововиявленими обставинами (див., серед інших справ, рішення у справі «Трегубенко проти України», заява № 61333/00, пункти 34-38, рішення від 02 листопада 2004 року; та рішення у справі «Праведная проти Росії», заява № 69529/01, пункти 27-34, рішення від 18 листопада 2004 року), а відновлення провадження через значний період часу шляхом поновлення строку на ординарне апеляційне оскарження. Суд зазначає, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито (див. пункти 19 та 20 вище), таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27, та рішення від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України» (ухвала), заява № 50966/99). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «АТ «Юніон Аліментаріа Сандерс проти Іспанії» позивач (заявник) зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За таких обставин колегія суддів вважає обгрунтованими посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом безпідставно поновлено Фонду строк на апеляційне оскарження та залишено поза увагою положення частини другої статті 358 ЦПК України, згідно з якою незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року в справі № 190/1598/22 зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема, у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження».

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

При цьому апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження.

Враховуючи наведене, висновки суду апеляційної інстанції не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Підсумовуючи, Верховний Суд наголошує на тому, що за результатами перегляду справи у касаційному порядку встановлено, що під час постановлення оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції, усупереч положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України, не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права, зокрема про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про направлення справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, то не підлягають оцінці доводи касаційної скарги по суті спору, таке порушення норм процесуального права, як безпідставне поновлення строку на апеляційне оскарження, є самостійною підставою для направлення справи на новий розгляд.

Узявши до уваги те, що відповідно до вимог статей 389, 406 ЦПК України ухвала суду апеляційної інстанції про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження підлягає касаційному оскарженню разом із рішенням суду, скарги на таку ухвалу розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на судові рішення.

Урахувавши, що ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2024 року порушено вимоги ЦПК України під час вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до статті 411 ЦПК України це є підставою для скасування судового рішення, ухваленого на стадії відкриття апеляційного провадження, з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Під час нового розгляду справи апеляційний суд повинен повторно вирішити питання про відкриття апеляційного провадження із наведенням обґрунтованих мотивів наявності підстав для відкриття чи відмови у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою Фонду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 січня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович