КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/2022/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9270/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Васюхна Володимира Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2025 року у складі судді Опанасюка І.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Переяславської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, у якому просив:

- позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківський прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з відповідачки судові витрати які складаються з судового збору в розмірі 1211 грн 20 коп та витрат за проведення судової-психологічної експертизи в розмірі 25 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після розірвання шлюбу між сторонами, на підставі рішення суду від 20 листопада 2013 року, діти залишились проживати з відповідачкою. З приводу можливості бачити дітей між позивачем та відповідачкою виникали конфлікти, оскільки ОСОБА_1 була проти спілкування дітей з батьком. Відповідачка з кінця 2013 року створила нову сім`ю з іншим чоловіком - ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 застосовував насильство до ОСОБА_3 , а тому позивач забрав дитину до себе. З жовтня 2014 року ОСОБА_7 проживає з позивачем. Іншу дитину ( ОСОБА_8 ) забрала до себе бабуся - ОСОБА_9 (матір відповідачки) і з 2017 по 2021 він проживав з нею. В 2021 році, ОСОБА_10 проживав також з позивачем. З приводу проживання дітей та відносин подружжя з цього питання, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали мирову угоду, яку затверджено ухвалою суду від 27 квітня 2015 року. Сторонами в угоді врегульовано, що ОСОБА_11 проживає із батьком (позивачем), а ОСОБА_12 проживає із матір`ю (відповідачкою). Однак, відповідачка не виконувала умови угоди і ОСОБА_12 проживає із бабусею.

Відносно ОСОБА_6 (чоловіка відповідачки) було порушено кримінальне провадження та 12 березня 2016 року Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом був ухвалений вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Потерпілим в цьому кримінальному провадженні був визнаний ОСОБА_2 , як батько дитини якій заподіяні легкі тілесні ушкодження.

Позивач вказує, що з моменту проживання ОСОБА_3 разом із ним (з 2014 року), відповідачка жодного разу не відвідала дитину, не приїздила до дитячого садка або школи, не привітала ОСОБА_4 із святами та днями народжень, не цікавилась потребами дитини.

До того ж, ОСОБА_1 притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків (ч. 1 та ч. 2 ст. 184 КУпАП), має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 316 294 грн.

Така поведінка відповідачки стала наслідком того, що ОСОБА_11 не сприймає відповідачку як матір і не цікавиться її життям.

Позивач задля з`ясування відношення дитини до матері та розуміння її свідомості, в контексті відношення ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , провів судово-психологічну експертизу. Під час спілкування з експертом-психологом дитина вказала, що майже не пам`ятає як виглядає його біологічна матір, і не одразу згадав ім`я відповідачки.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_7 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1 211 грн 20 коп та витрати за проведення судової-психологічної експертизи в розмірі 25 000 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Васюхно В.О. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, незаконність та необґрунтованість рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2025 року просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при прийнятті рішення суд першої інстанції не прийняв до уваги що між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була укладена мирова угода, затверджена ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2015 року, відповідно до умов якої визначено постійним місцем проживання ОСОБА_10 з матір`ю до досягнення ним повноліття за адресою: АДРЕСА_1 , постійним місцем проживання ОСОБА_7 до досягнення ним повноліття визначено місце проживання з батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

Посилається на те, що сторони дійшли згоди, що кожен з батьків незалежно від місця проживання дитини здійснює батьківські права, приймає участь у вихованні та утриманні дітей без будь-яких обмежень та кожна із сторін не претендує на стягнення аліментів на утримання дітей.

Вказує, що умови мирової угоди не було змінено ні в договірному порядку між батьками, ні судовим рішенням внаслідок односторонньої нотаріально завіреної відмови сторони від мирової угоди. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою правові наслідки як для матері, так і для дитини.

Крім того вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 являється врівноваженою, свідомою особою, вона ніколи не ухилялася від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, але життєві обставини змусили її укласти мирову угоду з позивачем, за умовами якої вона була змушена віддати сина ОСОБА_4 його біологічному батьку на виховання. Згодом позивач всіляко перешкоджав їй у спілкуванні з ОСОБА_4 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2025 року - без змін.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають фактичним обставинам справи, є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду.

В судовому засіданні ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Васюхна В.О. надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с. 37 т. 2). Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату розгляду справи повідомлена належно.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про розгляд справи повідомлявся належно (а.с. 35 т. 2).

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам закону відповідає в повній мірі.

Зі справи убачається, що позивач та відповідачка з 24 листопада 2007 року перебували у шлюбі, який рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 20 грудня 2013 року розірвано (а.с. 21-22 т.1).

За час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей - ІНФОРМАЦІЯ_4 син ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_5 син ОСОБА_4 .

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 вбачається, що 21 січня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_13 уклали шлюб, про що зроблено актовий запис №07. ОСОБА_13 змінила прізвище на ОСОБА_13

Рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради №320-19 від 30 липня 2014 року, за наслідками заяви позивача, було надано висновок та визнано доцільною участь ОСОБА_2 у вихованні синів ОСОБА_7 та ОСОБА_10 шляхом встановлення днів та годин для побачення з ними та спілкування (а.с. 23-25 т.1).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 12 грудня 2024 року у справі № 373/2929/14-ц в задоволенні позову ОСОБА_13 (нині ОСОБА_13 ) до ОСОБА_2 про відібрання дітей відмовлено.

Вказаним рішенням установлено, що 27 листопада 2014 року виконавчий комітет Переяслав-Хмельницької міської ради прийняв рішення про негайне відібрання дітей у ОСОБА_13 та передачу їх батьку, з підстав застосування насильства (побиття) з боку ОСОБА_6 малолітнього ОСОБА_3 . В ході розгляду даної цивільної справи судом здобуто докази не здійснення ОСОБА_1 належного догляду за дітьми та не створення для них безпечної обстановки в сім`ї (а.с.26-28 т.1).

Ухвалою суду від 27 квітня 2015 року у справі № 373/3346/14 о затверджено мирову угоду укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до якої вони домовились про те, що їх син ОСОБА_5 до досягнення ним повноліття буде проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 , а син ОСОБА_4 - з батьком ОСОБА_2 (а.с. 29 -31 т.1)

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 12 березня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правзопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Подією злочину було побиття ОСОБА_6 малолітнього ОСОБА_3 та спричинення йому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.с. 32-39 т.1).

З інформаційної довідки про участь батьків в житті, розвитку та вихованні дитини ОСОБА_3 наданої 15 січня 2016 року за підписом завідуючої та вихователі дошкільного навчального закладу №10 «Любавонька» вбачається, що дитина проживає з позивачем, який бере активну участь у вихованні та розвитку дитини. Мати життям та розвитком дитини не цікавиться. Садочок відвідала 1 раз на свято « Миколая », перевідала сина, провівши з ним 10 хвилин, після чого хлопчик повернувся до групи (а.с. 47 т.1).

Психологічно-педагогічна характеристика ОСОБА_3 з ДНЗ «Любавонька» від 15 січня 2016 року містить інформацію, про те, що з першого дня відвідування садочка, ОСОБА_11 був боязливим і не йшов на контакт із дорослими. На момент видачі характеристики став розмовляти вільно, однак замкненість та боязливість залишились (а.с. 48 т.1).

15 січня 2018 року директором загальноосвітньої школи №7 та класним керівником ОСОБА_3 видана інформаційна довідка про те, що батько дитини відвідує батьківськи збори та позашкільні заходи, створює необхідні умови для розвитку та виховання сина. Мама, ОСОБА_1 приходила до школи лише одного разу, напередодні Нового року (а.с. 49 т.1).

З інформаційної довідки №185 від 22 квітня 2024 року виданої директором Переяславського ліцею ім. В. Мономаха за підписом також і класного керівника учня 7-Б класу ОСОБА_11 вбачається, що його мама ОСОБА_1 участі у вихованні дитини не бере. За час навчання жодного разу не з`явилась у школі, батьківські збори не відвідувала, з вчителями та класним керівником не спілкувалась. Всіма питаннями пов`язаними з навчанням і організацією шкільного життя ОСОБА_4 , займається його батько ОСОБА_2 (а.с. 51 т.1).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 10 червня 2022 року уклав шлюб з ОСОБА_18 (а.с.53 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_2 за місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 характеризується позитивно (а.с. 54 т.1).

З відповідей на адвокатські запити, наданих начальником Переяслав - Хмельницького ВП ГУНП в Київській області від 22 грудня 2016 року видно, що ОСОБА_1 на протязі 2016 року притягувалася до адміністративної відповідальності за ч. 1 с т. 184 КУпАП, яка передбачає відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей. Також ОСОБА_1 притягувалася до адміністративної відповідальності 24 січня 2017 року за ч. 2 ст. 184 КУпАП за повторне протягом року вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП (а.с. 57-58, 68-69 т.1).

Відповідно до протоколу №8 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 25 листопада 2016 року (в пункті VІ) відображено розгляд клопотання міського центру соціальних служб сім`ї, дітей та молоді, щодо неналежного виконання батьківських обов`язків ОСОБА_1 . Серед іншого вказано, що ОСОБА_1 зловживає спиртними напоями. Старша дитина ОСОБА_4 проживає разом із батьком. Молодший син ОСОБА_5 боїться матір, знаходиться у бабусі ОСОБА_9 та не бажає повертатись до ОСОБА_1 . За наслідками розгляду цього питання, комісією було вирішено тримати сім`ю на контролі та клопотати про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків (а.с. 63-65 т.1).

За місцем фактичного проживання ОСОБА_1 характеризується посередньо, зокрема з сусідами відносин не підтримує (а.с. 79 т.1).

28 травня 2024 року Службою у справах дітей та сім`ї Переяславської міської ради, з метою вивчення питання виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, були обстежені умови проживання позивача, про що складено акт, з якого убачається, що ОСОБА_11 проживає разом із батьком та мачухою ОСОБА_19 . Спілкується з бабусями та своїм молодшим братом. Забезпечений всім необхідним для життя та розвитку. Матір - ОСОБА_1 , ОСОБА_20 не бачив давно і не спілкувався з нею. Батько не забороняє спілкування сина з біологічною матір`ю, однак сама мати ОСОБА_4 спілкування не пропонувала (а.с. 83-86 т.1).

Окрім цього, відповідно до розрахунку № 45062 від 01 липня 2024 року відповідачка має заборгованість зі сплати аліментів (а.с. 87-90 т.1).

З висновку експерта ТОВ «Незалежним інститутом судових експертиз» №10396 від 06 серпня 2024 року за результатами проведення судової-психологічної експертизи вбачається, що дитина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 активна, контактна, емоційно врівноважена дитина рівень розвитку якої відповідає віковим стандартам. Соціально-підтримуюче становище дитини ОСОБА_7 становлять його батько ОСОБА_2 , брат ОСОБА_10 та дружина батька ОСОБА_21 . Дитина емоційно прив`язана до батька. Виховна поведінка батька проявляється у піклуванні, позитивному та стабільному батьківському відношенні до ОСОБА_7 і формуванні у дитини відчуття психологічного благополуччя. Дитина появляє значиме позитивне ставлення до старшого брата та дружини батька. Дитина ОСОБА_7 не проявляє ознак біологічної прив`язаності до біологічної матері ОСОБА_1 та втратив з нею емоційний зв`язок внаслідок відсутності з 2015 року виховної поведінки та ознак піклування про нього. (а.с. 94-101 т. 1).

У справі також наявні фотографії ОСОБА_3 , на яких дитина зображена з численними гематомами на обличчі. Відповідно до пояснень позивача у такому стані він забрав 15 жовтня 2014 року дитину у відповідачки, після побиття його її співмешканцем ОСОБА_6 (а.с.115-118 т.1).

Також 17 вересня 2024 року виконавчий комітет Переяславської міської ради надав суду рішення про надання висновку №381-15 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 129-131 т.1).

Задовольняючи позов ОСОБА_22 та позбавляючи батьківських прав ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 , районний суд виходив з того, що зібраними у матеріалах справи доказами підтверджено свідоме нехтування та взагалі відмова від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_4 . Відповідачка не цікавиться його долею протягом останніх семи років, участі у його вихованні та розвитку не приймає, матеріально не допомагає, контакту з ним не підтримує, що має наслідком порушення прав дитини на належне батьківське виховання.

З таким висновком колегія суддів погоджується в повній мірі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи, дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи встановила, що ОСОБА_1 тривалий час без поважних причин участі у вихованні сина не бере та його життям не цікавиться.

Крім того відповідачкою не заперечується той факт, що вона не бачиться з сином та не вчиняла будь-яких дій для реалізації своїх батьківських прав.

Також, в ході розгляду справи відповідачка не навела будь-яких аргументів та не надала доказів виконання нею обов`язків щодо виховання, фінансового забезпечення неповнолітнього сина.

Колегія суддів зауважує, що відповідачка без поважних та обґрунтованих причин в повній мірі самоусунулася від належного виконання своїх батьківських обов`язків. Про вказане також свідчить наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина, а також покази свідків ОСОБА_23 та свідок ОСОБА_24 , які є хрещеними старшого сина сторін ОСОБА_5 й указують на те, що ОСОБА_4 проживає у позивача, причиною чому стало його побиття співмешканцем відповідачки.

Підтвердили побиття дитини й свідки ОСОБА_25 , яка є бабусею ОСОБА_4 та рідним братом позивача ОСОБА_26 .

Свідки також повідомили, що відповідачка не проявляє жодного інтересу до життя сина, не телефонує йому.

Вказані обставини ОСОБА_1 заперечує та вказує, що не ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Водночас Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, звертав увагу, що "самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи".

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав: "… Лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факт його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав".

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідачки проти позбавлення її батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 проявляла будь-який значимий інтерес до сина, цікавилася його життям та брала участь у його вихованні, що в свою чергу, підтверджує обставини свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.

Фактів створення перешкод з боку батька у здійсненні матір`ю своїх прав щодо дитини судом не встановлено.

Колегія суддів керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Тлумачення вказаної норми свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини.

Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Зазначені обставини слід також перевіряти при вирішенні питання про забезпечення позову у справах про визначення місця проживання дитини.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц (провадження № 61-21029св21).

Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про те, що відповідачка не виявляє батьківського піклування та батьківської турботи до дитини, станом здоров`я дитини не піклується, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Більше того, перебування ОСОБА_4 з матір`ю порушує його психологічний стан, та дитина зокрема зазнає й фізичного впливу, що заключається в тілесних ушкодженнях, що підтверджується вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2015 року, відповідно до якого чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6 умисно заподіяв малолітньому ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_2 численні легкі тілесні ушкодження в область обличчя та вух, що спричинило короткий розлад здоров`я дитини.

Зі справи також встановлено, що ОСОБА_1 на протязі 2016 року 1 раз притягувалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 с т. 184 КУпАП, яка передбачає відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей, а також 1 раз притягувалась до адміністративної відповідальності 24 січня 2017 року за ч. 2 ст. 184 КУпАП за повторне протягом року вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

При вирішенні спору колегія суддів також вважає обґрунтованим врахуванням висновку експерта №10396 від 06 серпня 2024 року за результатами проведення судової - психологічної експертизи про те, що дитина ОСОБА_7 не проявляє ознак біологічної прив`язаності до біологічної матері ОСОБА_1 та втратив з нею емоційний зв`язок внаслідок її відсутності з 2015 року виховної поведінки та ознак піклування про нього.

Отже, з урахуванням зазначеного та долучених до справи доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на вимогах закону, є правильним і справедливим.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, нових аргументів відповідачкою не наведено, доказів щодо вчинення дій щодо налагодження з дитиною зв`язку не надано.

Посилання на укладену мирову угоду, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідачка не виконує умови викладені в підписаній нею з позивачем угоді.

Враховуючи встановлені викладені обставини та ставлення до дитини позбавлення її батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є виправдано і доцільною мірою відповідальності.

Колегія суддів звертає увагу, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. До таких висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Васюхна Володимира Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: