КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просило:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Діджи Фінанс" заборгованість за кредитним договором № 101243489 від 10.04.2021 у розмірі 27560 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Діджи Фінанс" судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 10.04.2021 між ТОВ "Мілоан" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 101243489, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 8000 грн. 00 коп. строком до 25.04.2021 зі сплатою процентів.

08.07.2021 між ТОВ "Мілоан" та ТОВ "Діджи Фінанс" було укладено договір про відступлення прав вимоги № 04Т, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором № 101243489 від 10.04.2021 перейшло до ТОВ "Діджи Фінанс".

Згідно вказаного договору сум боргу відповідача перед позивачем становить 27560 грн. 00 коп., з яких:

- 8000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту;

- 118040 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками;

- 1520 грн. 00 коп. - заборгованість за комісійними винагородами. При цьому, позивач вказував, що, керуючись ст.ст. 512-514, 516 ЦК України та у зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору, ним на адресу відповідача, зазначену у кредитному договорі, було направлено повідомлення про відступлення права вимоги від ТОВ "Мілоан" до ТОВ "Діджи Фінанс" із зазначенням інформації про порядок погашення заборгованості за кредитним договором.

Однак, незважаючи на це, позичальник не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.

За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.04.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Діджи Фінанс" заборгованість за кредитним договором № 101243489 від 10.04.2021, з яких: 8000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 3000 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками, 1520 грн. 00 коп. - комісія за надання кредиту, а всього 12520 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Діджи Фінанс" витрати по сплаті судового збору у розмірі 1100 грн. 25 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2725 грн. 00 коп. (а.с. 78-84).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що він не отримував ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви з додатками та повідомлення про розгляд справи позбавило його права подати відзив на позовну заяву, докази на спростування позовних вимог, а також у нього були відсутні можливості користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами, які мають істотне значення для вирішення справи.

При цьому, вказує на неврахування судом першої інстанції наступних обставин в їх сукупності:

- позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували наявність заборгованості перед позивачем за договором, зокрема оригіналів або копій первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які є належними та достатніми доказами проведення господарської операції, зокрема отримання відповідачем за договором;

- у матеріалах справи відсутні належні до допустимі докази укладення між ним та ТОВ "Мілоан" кредитного договору (а.с. 89-91).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами наявність у нього заборгованості за кредитним договором у заявленому до стягнення розмірі.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку про доведеність істотного порушення відповідачем договірних зобов`язань та правомірність пред`явлення позовних вимог ТОВ "Діджи Фінанс", як дійсним кредитором, які підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Діджи Фінанс" заборгованості за кредитним договором № 101243489 від 10.04.2021 у загальному розмірі 12520 грн. 00 коп., з яких: 8 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 3000 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками, 1520 грн. 00 коп. - комісія за надання кредиту.

При цьому, при вирішенні питання щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та ухвалення рішення за наявними письмовими матеріалами, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також не надав суду доказів поважності причин неподання ним заяв по суті справи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2025 відповідачу було направлено на адресу реєстрації місця проживання ухвалу суду про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а також копію позовної заяви з додатками.

Конверт з вказаними документами був повернутий на адресу суду з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Разом з тим, у п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 13.12.2011 року у справі "Trudov v. Russia", принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Положеннями ч. 6 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 по справі №752/11896/17, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи та не свідчить про відмову сторони від одержання повістки.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.01.2023 по справі № 591/3717/21.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18.04.2022 року у справі № 522/18010/18, обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що розглянувши справу за відсутності належних доказів повідомлення відповідача про надходження до суду позовної заяви до нього щодо стягнення заборгованості та про відкриття провадження у справі і її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд першої інстанції не забезпечив йому можливості обґрунтувати свої заперечення щодо заяви і, таким чином, не взяв до уваги вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Отже, рішення першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Так, у відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У ст. З Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом ч.ч. З, 4, 6 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Звертаючись до суду з позовом позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що у порушення умов укладеного між позивачем та ТОВ "Мілоан" кредитного договору №101243489 від 10.04.2021, відповідач свої зобов`язання не виконує та має перед ТОВ "Діджи Фінанс", як новим кредитором, заборгованість у загальному розмірі 27560 грн. 00 коп., з яких: 8000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 118040 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками; 1520 грн. 00 коп. - заборгованість за комісійними винагородами.

На підтвердження пред'явлених позовних вимог позивачем було додано до матеріалів позовної заяви наступні документи:

- анкету-заяву на кредит № 101243489 від 10.04.2021;

- договір про споживчий кредит № 101243489 від 10.04.2021;

- графік платежів за договором про споживчий кредит;

- паспорт споживчого кредиту №101243489;

- платіжне доручення 26638666 від 10.04.2021, складене ТОВ "Мілоан";

- розрахунок заборгованості за договором;

- договір відступлення прав вимоги;

- платіжні інструкції про перерахування ТОВ "Діджи Фінанс" на користь ТОВ "Мілоан" оплати за договором відступлення прав вимоги.

Як вбачається зі змісту п.п. 6.1, 6.2 кредитного договору, це кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього договору надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказував, що кредитний договір відповідач підписав за допомогою одноразового ідентифікатора, який направлений ТОВ "Мілоан" електронним повідомленням через повідомлення (sms).

У свою чергу, наявний у матеріалах справи договір про споживчий кредит 101243489 містить реквізити сторін, зокрема відповідача, проте ним не підписаний. На першому аркуші договору у верхній правій частині міститься позначка, про підписання "Вінниченко Олексій Віталійович, ТОВ Мілоан, час: 10.04.2021 12:49".

Будь-яких відміток про те, у який спосіб вказаний договір підписав відповідач, договір не містить.

Анкета - заява на кредит № 101243489 від 10.04.2021 містить реквізити сторін, відмітку про погодження, однак також не містить підпису відповідача.

З Паспорта споживчого кредиту (додаток № 2 до Договору) вбачається, що його підписано електронним підписом кредитодавця ОСОБА_3 та споживачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, проте не зазначено його ім`я та прізвище.

Крім того, позивачем не надано доказів, що відповідач пройшов ідентифікацію в особистому кабінеті на офіційному веб сайті TOB «MIЛОAH» та подавав заявку на отримання кредиту.

Натомість, для укладення електронного кредитного договору необхідно пройти ідентифікацію особи та зробити електронний підпис через смс-повідомлення чи через підтвердження, яке надходить у формі листа до електронної пошти, що виключає підписання кредитного договору через будь-який із зазначених способів та взагалі подання заявки на отримання кредитних коштів.

Також, слід зауважити, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 30.01.2018 року у справі № 161/16891/15-ц, згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням положень ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні у матеріалах справи докази, підтверджує факт невиконання відповідачем своїх кредитних зобов`язань, а саме: наявність заборгованості за договором.

Водночас, колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції помилковим, адже надане позивачем платіжне доручення №26638666 про перерахування ОСОБА_1 суми коштів у розмірі 8000 гри. 00 коп. не є належним доказом, який підтверджує здійснення фінансової операції щодо переказу коштів, оскільки воно не містить повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу коштів на картковий рахунок, який належить саме відповідачу.

Крім того, платіжне доручення про перерахування суми кредиту за договором складений ТОВ "Мілоан", а тому не може бути належним та допустимим доказам, оскільки інформація у такому доказі повністю залежить від волевиявлення і дій однієї зацікавленої у даному випадку сторони.

У свою чергу, слід зазначити, що обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У відповідності до вимог ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.

Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 по справі № 755/18920/18.

Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.05.2020 по справі № 219/1704/17.

За вказаних обставин, а саме у зв`язку з недоведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів з метою доведення виконання умов вищенаведеного договору, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, підстави для стягнення на користь позивача заборгованості у заявленому в позові розмірі відсутні.

З урахуванням викладеного, а також враховуючи вищевстановлені обставини справи, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про надання позивачем належних та достовірних доказів надання останнім кредитних коштів на користь відповідача, та, як наслідок, наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у заявленому ним розмірі.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, а також неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог.

Також, слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. З ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Діджи Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова