УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 761/9319/13

провадження № 61-6328ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 12 лютого 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2

та ОСОБА_2 про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про стягнення боргу

і процентів за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діяла законний представник ОСОБА_1 , звернулися до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року

у справі № 761/9319/13-ц, у якій просили скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року у справі № 761/9319/13-ц

та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє

в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Оболонської районної

в м. Києві державної адміністрації, про стягнення боргу і процентів за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , про визнання договору позики недійсним.

Заява обґрунтована тим, що існують нововиявлені обставини, визначені пунктом

1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Заявники зазначали, що 25 серпня 2018 року ОСОБА_1 виявлено в особистих речах ОСОБА_7 додаткову угоду від 29 грудня 2011 року до договору позики

від 28 грудня 2011 року, відповідно до якої сторони (позикодавець

ОСОБА_4 та позичальник ОСОБА_7 ) дійшли згоди про розірвання укладеного між сторонами договору позики від 28 грудня 2011 року, оскільки позичальник повернув позикодавцю всю суму позики та внесли зміни до договору позики в частині строку повернення позики.

Вважають, що додаткова угода від 29 грудня 2011 року до договору позики

від 28 грудня 2011 року спростовує наявність боргових зобов`язань ОСОБА_7 перед ОСОБА_4 та свідчить про те, що ця додаткова угода

має розцінюватися як нововиявлена обставина щодо перегляду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року у справі

№ 761/9319/13-ц, є істотною, тобто такою, що могла вплинути на висновки суду

під час ухвалення судового рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого

2025 року, заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_2 про перегляд за ново виявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року залишено без задоволення.

Залишаючи без задоволення заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що підставою первісного позову у цій справі є боргові зобов`язання ОСОБА_7 перед позивачем за первісним позовом ОСОБА_4 за договором позики

від 28 грудня 2011 року. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення від 10 березня 2017 року, зокрема, установив, що 28 грудня 2011 року між ОСОБА_4

та ОСОБА_7 був укладений договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 1 920 000,00 грн та зобов`язався

їх повернути протягом 12 місяців.

Докази щодо наявності додаткової угоди від 29 грудня 2011 року до договору позики від 28 грудня 2011 року відповідачами за первісним позовом суду

не надавалися.

Тому виявлена ОСОБА_1 додаткова угода від 29 грудня 2011 року не може бути нововиявленою обставиною, а є новим доказом, існування якого також заперечується позивачем за первісним позовом. Для встановлення питання,

чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Позикодавець»

у додатковій угоді від 29 грудня 2011 року самим ОСОБА_4 чи іншою особою, представником відповідачів за первісним позовом заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Тому наданий доказ не свідчить про відсутність зобов`язання за договором позики від 28 грудня

2011 року, заперечується позивачем за первісним позовом та може набути статусу доказу лише після проведення судової почеркознавчої експертизи,

що не узгоджується із приписами статті 423 ЦПК України. Тому суд вважав,

що обставини, на які посилаються заявники, не є нововиявленими в контексті положень статті 423 ЦПК України та не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

14 травня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку, звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою

на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року

та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року у цій справі,

в якій представник заявників, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що нововиявленою обставиною у цій справі

є не додаткова угода, а встановлена відсутність у ОСОБА_7 боргових зобов`язань перед ОСОБА_8 .

Крім того, вважають неправомірною відмову суду в задоволенні клопотання

про проведення повторної почеркознавчої експертизи, оскільки висновки експертизи, яка була проведена ОСОБА_8 у «Науково-дослідної лабораторії судових експертиз» щодо факту встановлення підписанта додаткової угоди

до договору позики від 28 грудня 2011 року, за висновками якої встановлено

що підпис виконаний не ОСОБА_8 , не відповідають дійсності. Зазначають, що експерт проводив судову експертизу без оригіналу додаткової угоди

від 29 грудня 2011 року до договору позики від 28 грудня 2011 року та на основі копій документів, що суперечить положенням інструкції про призначення проведення судових експертиз та експертних досліджень.

Підставою для відкриття касаційного провадження є абзац 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства

є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтями 4, 5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права

та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва

від 10 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за зобов`язаннями спадкодавця ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 480 000,00 грн, але в межах вартості майна, отриманого в спадщину.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 борг

за зобов`язаннями спадкодавця ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

в сумі 480 000,00 грн, але в межах вартості майна, отриманого в спадщину.

Стягнуто з ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_4 борг за зобов`язаннями спадкодавця

ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 480 000,00 грн, але в межах вартості майна, отриманого в спадщину.

Стягнуто з ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його мати

ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_4 борг за зобов`язаннями спадкодавця ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 480 000,00 грн, але в межах вартості майна, отриманого в спадщину.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ,

в інтересах яких діє їх мати ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_4 судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на проведення експертизи, на загальну суму 13 963,4 грн, тобто по 3 490,85 грн з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року змінено, виключено з його резолютивної частини посилання на обмеження стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє їх мати ОСОБА_1 , слова «в межах вартості майна, отриманого у спадщину». В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року

та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2017 року у незміненій частині залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року.

Заяву про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 10 березня 2017 року за нововиявленими обставинами обґрунтовано тим,

що існують нововиявлені обставини, визначені пунктом 1 частини другої статті

423 ЦПК України. Зокрема, 25 серпня 2018 року ОСОБА_1 було виявлено

в особистих речах ОСОБА_7 додаткову угоду від 29 грудня 2011 року

до договору позики від 28 грудня 2011 року, відповідно до якої сторони (позикодавець ОСОБА_4 та позичальник ОСОБА_7 ) дійшли згоди

про розірвання укладеного між сторонами договору позики від 28 грудня

2011 року, зазначено, що позичальник повернув позикодавцю всю суму позики,

а також внесені зміни до договору позики в частині строку повернення позики. Таким чином, на думку заявників, додаткова угода від 29 грудня 2011 року

до договору позики від 28 грудня 2011 року повністю спростовує наявність боргових зобов`язань ОСОБА_9 перед ОСОБА_4 , така додаткова угода має розцінюватися як нововиявлена обставина щодо перегляду рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року у цій справі, оскільки вона є істотною, тобто такою, що могла вплинути на висновки суду

під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами

є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були

і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення

у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі

№ 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) зазначено, що «процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення».

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17, провадження № 14-41цс21).

За висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 25 січня 2023 року

у справі № 378/962/19, провадження № 61-5893св21, тлумачення пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України свідчить, що нововиявленими обставинами

є обставини, які: існували на час розгляду справи, не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; є істотними для розгляду справи, тобто належать

до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Обставини, які вважаються нововиявленими, повинні одночасно відповідати цим вимогам.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи)

не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами є важливою гарантією захисту прав і свобод людини, зокрема, у сфері цивільного судочинства. Перегляд судових рішень, які набрали законної сили, є додатковим засобом забезпечення законності судового рішення і є резервним механізмом захисту прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб і забезпечення справедливого

та ефективного здійснення правосуддя.

Інститут перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами за своєю природою передбачає баланс між принципами правової визначеності

та res judicata і правом на справедливий суд.

Верховний Суд в ухвалі від 17 вересня 2021 року у справі № 370/1333/19 (провадження № 61-14603зно21) вказав, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоби, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось

під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень

та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду

та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу

є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого

та неспростовного характеру.

Законодавство, у тому числі й ЦК України, не містить визначення поняття «нововиявлені обставини», проте за своєю юридичною суттю нововиявлені обставини - це юридичні факти (фактичні обставини) справи, які мають істотне значення для вирішення справи по суті, існували в період первинного провадження і ухвалення судового акта, але не були і не могли бути відомі ні сторонам, ні третім особам, їхнім представникам, іншим учасникам адміністративного процесу, ні суду, за умови виконання ними всіх вимог закону для об`єктивного, повного і всебічного розгляду справи та ухвалення законного й обґрунтованого судового рішення.

Ураховуючи викладене, сутність перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами - це встановлення наявності або відсутності нововиявлених обставин і повторний розгляд справи у разі їх встановлення з метою досягнення істини у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 лютого

2021 року у справі № 826/20239/16, провадження № 11-314апп20).

Нововиявлені обставини характеризуються сукупністю таких ознак: існування

цих обставин під час розгляду та вирішення справи й ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява; на час розгляду справи ці обставини об`єктивно не були та не могли бути відомі ні заявникові, ні суду; істотність

цих обставин для справи (внаслідок урахування цих обставин суд міг би суттєво змінити, або прийняти інше рішення, ніж те, яке було прийняте).

Суди установили, що в наданій суду на підтвердження як нововиявленої обставини додатковій угоді від 29 грудня 2011 року до договору позики від 28 грудня

2011 року зазначено, що позичальник повернув позикодавцю, а позикодавець прийняв у власність 1 920 000,00 грн, яка є еквівалентом 240 000 доларів США,

що підтверджується підписом позикодавця в додатковій угоді. Позикодавець своїм підписом у додатковій угоді підтверджує те, що на момент підписання цієї додаткової угоди немає ніяких матеріальних ї моральних претензій

до позичальника та підтверджує те, що не буде мати таких претензій

у майбутньому.

Отже, обставина щодо укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 додаткової угоди 29 грудня 2011 року не була предметом судового розгляду,

на обставину, викладену в зазначеній додатковій угоді щодо повернення

ОСОБА_7 позики ОСОБА_10 29 грудня 2011 року, відповідачі під час судового розгляду справи не посилались, а навпаки, заперечували факт укладення договору позики від 28 грудня 2011 року та його підписання.

Заперечуючи проти заяви про скасування рішення суду за нововиявленими обставинами, ОСОБА_4 надав суду висновок експерта Науково - дослідної лабораторії судових експертиз № 47/19 від 16 вересня 2019 року, виконаний

за його заявою, в якому зазначено, що підпис від імені ОСОБА_4 в графі «позикодавець» у копії додаткової угоди до договору позики від 28 грудня

2011 року виконано не самим ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням його підпису.

На спростування зазначеного висновку та на підтвердження доводів заяви

про скасування судового рішення за нововиявленими обставинами представник заявників заявила клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, у задоволенні вказаного клопотання судом першої інстанції було відмовлено.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що нововиявлена обставина, на якій наголошують заявники ( відсутність боргових зобов`язань ОСОБА_7 з 29 грудня 2011 року), підтверджується фактичними даними (доказами), які в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення, адже докази, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, мають існувати на час подання відповідної заяви.

На підставі викладеного суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що наданий доказ (додаткова угода від 29 грудня 2011 року) не свідчить про відсутність зобов`язання за договором позики

від 28 грудня 2011 року, наявність такої угоди заперечується позивачем

за первісним позовом та може набути статусу доказу лише після проведення судової почеркознавчої експертизи, що не узгоджується із приписами статті

423 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами докази,

які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

За змістом судового рішення від 10 березня 2017 року Шевченківським районним судом міста Києва були встановлені обставини отримання коштів ОСОБА_7

та неповернення боргу ОСОБА_4 за життя станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, тобто невиконання ОСОБА_7 зобов`язання за договором позики.

З огляду на викладене відповідно до положень частини четвертої статті 423 ЦПК України виявлена ОСОБА_1 додаткова угода від 29 грудня 2011 року не може бути підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, оскільки є новим доказом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в ухвалі

від 04 липня 2023 року у справі № 299/1923/16-ц (провадження № 14-56цс23), якщо суд не вбачає підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, він не втручається в зміст оскаржуваного рішення і постановляє ухвалу про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення, аналізуючи у мотивувальній частині лише і виключно обставини, які заявник вважав нововиявленими.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано залишив без задоволення заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_2 про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року за нововиявленими обставинами.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким апеляційним судом надана належна оцінка.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Наведені у касаційній скарзі доводи про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не знайшли підтвердження, а тому підстав для скасування ухвали Шевченківського районного суду міста Києва

від 04 березня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_2 перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року у справі

№ 761/9319/13-ц відсутні.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 ,

інтересах яких діє ОСОБА_3 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 04 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_2 про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2017 року

за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації,

про стягнення боргу і процентів за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 ,

яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , про визнання договору позики недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська