Справа № 598/1488/15-ц
провадження № 2/598/1/2025
РІШЕННЯ

іменем України

"25" червня 2025 р. Збаразький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого суду Щербатої Г.Р.

секретаря Казмірук Н.Г.

за участю представника позивача адвоката Фігурського М.А., представника відповідача адвоката Колодовського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Збаражі, в порядку загального позовного провадження, справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Збаразької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішень сесії сільської ради, свідоцтва про право власності (дубліката) на нерухоме майно та анулювання його державної реєстрації, договору купівлі-продажу будинку та договору дарування земельної ділянки,

встановив:

Представник позивачки Дроняк І.В., 20 жовтня 2015 року звернувся до суду з позовом, в інтересах позивачки ОСОБА_1 , до відповідачів Чернихівецької сільської ради Збаразького району Тернопільської області, правонаступником якої є Збаразька міська рада Тернопільського району Тернопільської області, та ОСОБА_2 та просить:

1. визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданий 15.04.2011 року на ім`я ОСОБА_3 та анулювати його реєстрацію в електронному Реєстрі власності на нерухоме майно від 05.04.2011 року;

2. визнати недійсним рішення сесії Чернихівецької сільської ради №369-28/2014 від 12.08.2014 року «Про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації…»;

3. визнати недійсним рішення сесії Чернихівецької сільської ради №376-29/2014 від.14.10.2014 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_4 в с.Чернихівеці Збаразького району та передачу даної земельної ділянки йому у власність»;

4. визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 21 січня 2015 року ОСОБА_4 в частині продажу ОСОБА_2 господарських будівель та споруд: хлів камінний «Б», хлів дерев`яний «б», підвал камінний «Пд» та колодязь залізобетонні кільця «З» та анулювати державну реєстрацію даних господарських будівель за ОСОБА_2 в реєстрі від 21.01.2015 року за реєстровим номером ї-18763577;

5. визнати недійсним договір дарування земельної ділянки 0.25 га вчинений ОСОБА_4 21.01.2015 року, визнавши попередньо недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення сесії Чернихівецької сільської ради №876-29/2014 року;

6. визнати недійсним рішення сесії Чернихівецької сільської ради №397-33/2015 року «Про відмову ОСОБА_1 у дозволі на виготовлення техдокументації….» та зобов`язати сільську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ;

7. стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати, згідно підтверджуючих документів;

8. визначити причини пропуску звернення до суду поважними, оскільки про існування оскаржуваних рішень та укладення угод, якими порушені права позивачки дізналася з листа Чернихівецької сільської ради від 25 травня 2015 року за №08-80/02-17 на запит адвоката Губич Т.М та поновити його. (лист отриманий 29 квітня 2015 року за поштовим штемпелем, а фактично на руки 30 квітня 2015 року.

Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , якій на праві власності належав будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . 27 травня 1989 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла ОСОБА_1 . Після смерті бабусі вона не змогла оформити спадщину у зв`язку з тим, що спадкодавець не мала правовстановлюючих документів на житловий будинок, що належав їй на праві власності, а тому звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно житловий будинок з надвірними побудовами, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Збаразького районного суду від 22 березня 2006 року позов задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чернихівці, Збаразького району.

Згідно запису у погосподарській книзі №11 за 1991-1995 роки станом на 15.04.1991 року за ОСОБА_5 було зареєстровано домоволодіння з особовим рахунком № НОМЕР_1 , що знаходиться в с.Чернихівці, колишнього Збаразького району, Тернопільської області, за яким закріплена земельна ділянка 0.50 га, та відсутня інформація щодо кількості та року побудови будівель.

З метою переоформлення права землекористування позивачка ОСОБА_1 як власник житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , 26 лютого 2015 року звернулася із відповідною заявою до сесії Чернихівецької сільської ради, в чому їй було відмовлено, з тих підстав, що успадкований нею житловий будинок згідно будівельного паспорту забудови підлягав зносу, а земельна ділянка, на якій розташований вказаний успадкований нею житловий будинок, належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Збаразького районного суду Тернопільської області Ткаченко О.М. від 04.11.2015 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

11.10.2016 року, в зв`язку із звільненням головуючого судді, повторно проведений автоматизований розподіл даної справи, яким визначено головуючого суддю Щербату Г.Р.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 18.11.2016 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 09.02.2017 року за клопотаннями сторін, зупинено провадження у даній справі на час розгляду в порядку цивільного судочинства цивільної справи за №2-177/2006 року за позовом ОСОБА_1 до Чернихівецької сільської ради Збаразького району Тернопільської області про визнання права власності на житловий будинок номер АДРЕСА_1 , в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що перебувала у провадженні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 05.11.2020 року поновлено провадження у даній справі та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 20.12.2021 року замінено первісного неналежного відповідача Чернихівецьку сільську раду Збаразького району Тернопільської області на належного відповідача Збаразьку міську раду Тернопільської області, оскільки Чернихівецька сільська рада Збаразького району Тернопільської області припинила діяльність юридичної особи, шляхом приєднання до Збаразької міської ради Тернопільського району Тернопільської області.

Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 04.07.2023 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду.

Розгляд справи неодноразово відкладався та оголошувалася перерва за клопотаннями сторін та їх представників, в тому числі для укладення мирової угоди, досягти якої сторонам так і не вдалося.

В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Фігурський М.А., підтримали викладені у позовній заяві вимоги, з підстав наведених у позові та пояснили, що на підставі рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 квітня 2006 року ОСОБА_1 , в порядку спадкування, набула право власності на будинковолодіння, зареєстроване за АДРЕСА_1 , та в Збаразькому РБТІ отримала відповідне реєстраційне посвідчення. ОСОБА_4 , вирішивши протиправно заволодіти власністю, 29 березня 2011року звернувся до Збаразького РБТІ із заявою про проведення обстеження, внесення біжучих змін. За результатами вказаного обстеження безпідставно включено хлів 1953 року побудови під літерою "Б", хлів 1953 року побудови під літерою б, підвал 1953 року побудови під літерою "пд" та колодязь. Після чого, він звернувся до сільської ради про виготовлення дублікату свідоцтва на право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, та відповідно із уже внесеними, відповідно до обстеження, змінами, приховавши при цьому наявність оригіналу свідоцтва, 05 квітня 2011 року сільським головою с.Чернихівці протиправно було видано дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно, на підставі все того ж рішення виконкому №30, однак уже із включеними туди відповідними спорудами. Вказаний дублікат було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 квітня 2011 року, при існуючому на руках оригіналі первинного свідоцтва від 16 жовтня 2001 року. Тоді ж, ймовірно були внесені і зміни у погосподарські книги, неналежне ведення яких (протертість, перекреслення) сільська голова пояснити у суді апеляційної інстанції не змогла. Крім того, по господарству ОСОБА_3 не вказано розмір землекористування, хоча в погосподарській книзі вказано в період з червня 1991 по червень 1992 року 0.15 га, а в подальшому (уже після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ) безпідставно значиться 0.65 гектара. Щодо причини таких розбіжностей, по вказаному факту також було опитано голову сільської ради під час розгляду справи у апеляційній інстанції, жодних пояснень від неї не отримано. Згідно листа архівного відділу Збаразької РДА №-01-29/99 від 10 серпня 2015 рову в протоколах сесій Чернихівської сільської Ради Збаразького району Тернопільської області рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_5 відсутнє. Після смерті власника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 12 квітня 2011 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом з включенням до спадкового майна хліва "Б", хліва "б", підвалу "Пд та колодязя "З". Дане свідоцтво було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 квітня 2011 року, а реєстраційною службою Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області лише 13 січня 2015 року. 21 січня 2015 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , із незаконно вкюченими спорудами. З метою переоформлення права землекористування на себе, як власника домоволодіння АДРЕСА_1 , 26 лютого 2015 року позивачка звернулася із заявою до сесії Чернихівської сільської Ради з відповідною заявою і 23 квітня 2015 року отримала лист сільського голови за №-15-62/02-17 з додатком копії рішення Чернихівської сільської Ради від 20.04.2015 року за №-397-33/2015 року. Єдиним аргументом сторони відповідачів є посилання на відсутність в сільській Раді рішення Збаразького районного суду від 22.03.2006 року, щодо визнання права власності в порядку спадкування, що є наміреним введенням суду в оману, оскільки як зазначено в рішенні суду, Чернихівська сільська рада не заперечувала щодо позову про визнання за позивачкою права на спадкове майно. Внаслідок вказаних дій, а саме включення додаткових споруд в дублікат свідоцтва про право власності, та в подальшому оформлення права власності на земельну ділянку під відповідними спорудами, відповідач ОСОБА_2 , діючи по дорученню від ОСОБА_4 , оформив право власності на майно (земельну ділянку), що належала ОСОБА_5 , та яке по заповіту успадкувала позивач ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Колодовський О.В. позовні не визнали та пояснили, що ОСОБА_2 правомірно набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 21 січня 2015 року та на земельну ділянку в розмірі 0.25 га, призначеної для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, згідно договору дарування від 21.01.2015 року, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Однак незважаючи на те, відповідач ОСОБА_2 в процесі вирішення спору, враховуючи те, що він та позивачка є родичами, згідний половину земельної ділянки в розмірі 0.125 га, призначеної для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що належить йому на праві власності, безоплатно відчужити позивачці ОСОБА_1 , оскільки належний їй житловий будинок, на який він не претендує, розташований на його земельній ділянці. Враховуючи те, що ОСОБА_4 , який був попереднім власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , та земельної ділянки в розмірі 0.25 га, призначеної для обслуговування вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, помер, тому визнання незаконними оспорюваних договорів купівлі-продажу та дарування, призведе до того, що неможливо буде застосувати реституцію пов`язану з поверненням майна. Окрім того, позивач ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, що спірні господарські будівлі та спорудами були власністю спадкодавця ОСОБА_5 та успадковані нею як спадкоємцем по заповіту.

Представник відповідача Збаразької міської ради Тернопільської області в судове засідання не з`явився, однак направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що згідно рішення Збаразького районного суду від 22 березня 2006 року визнано за ОСОБА_1 право власності на цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чернихівці, Збаразького району.

Вказане рішення Збаразького районного суду від 22 березня 2006 року було оскаржене та неодноразово розглядалася судами апеляційної та касаційної інстанції.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 17 червня 2021 року, що є останнім судовим рішенням у цивільній справі № 2-177/2006 за позовом ОСОБА_1 до Чернихівецької сільської ради Збаразького району Тернопільської області про встановлення права власності на спадкове майно, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Збаразького районного суду від 22 березня 2006 року закрито.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, при розгляді цивільної справи № 2-177/2006 за позовом ОСОБА_1 до Чернихівецької сільської ради Збаразького району Тернопільської області про встановлення права власності на спадкове майно судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка згідно із заповітом, складеним 27 травня 1989 року, заповіла все своє майно онуці ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 за життя була власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , 1952 року забудови, загальною площею 71,1 кв. м., і після її смерті відкрилася спадщина за заповітом на вказане майно.

Рішенням Збаразького районного суду від 22 березня 2006 року визнано за ОСОБА_1 право власності на цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Чернихівці, Збаразького району.

Як встановлено при розгляді цивільної справи № 2-177/2006, на підставі рішення Чернихівської сільської ради від 28 вересня 1971 року і відповідно до рішення загальних зборів колгоспу імені Радянська Армія сину ОСОБА_5 - ОСОБА_6 було відведено присадибну земельну ділянку розміром 900 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель. За планом забудови передбачалось будівництво житлового будинку, літньої кухні та хліва, а також зазначено, що старий будинок та хлів підлягають зносу.

Вказані будівлі не були знесені, в житловому будинку залишилась проживати ОСОБА_5 і в погосподарських книгах Чернихівської сільської ради значились два погосподарських номери: на господарство ОСОБА_5 та нове господарство ОСОБА_6 , відкрите у 1972 році.

Внаслідок побудови у 1975 році нового житлового будинку загальною площею 92,2 кв.м. на присадибній земельній ділянці, згідно дозвільних документів, виготовлених у 1971 році, було зареєстровано нове господарство (господарський двір), власником якого на даний час є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 2015 року.

Житловий будинок, який належав ОСОБА_5 , ніколи не входив до складу будинковолодіння, яке придбав у 2015 році ОСОБА_2 , що розташоване на земельній ділянці, площею 0,25 га, кадастровий номер :02:002:0212.

Згідно технічного паспорта на житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , виготовленого 25 лютого 2015 року на ім`я ОСОБА_2 , господарство включає житловий будинок, 1975 року забудови, загальною площею 92,2 кв.м. із підвалом, два хліви з підвалом, 1953 року забудови, та колодязь.

У технічному паспорті на господарство, що розташоване на АДРЕСА_1 , виготовленому у грудні 2005 року, рахується житловий будинок, 1956 року забудови, та колодязь.

Згідно пояснень сторін в судових засіданнях ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після його смерті будинок успадкувала його дружина ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадкоємцем майна ОСОБА_3 був її син ОСОБА_4 , рідний брат ОСОБА_1 та матері відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , який на підставі технічної документації оформив свідоцтво про власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,25 га.

21 січня 2015 року ОСОБА_4 відчужив належні йому житловий будинок та земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 : житловий будинок з надвірними будівлями на підставі договору купівлі-продажу, а присадибну земельну ділянку на підставі договору дарування. Житловий будинок, який належав ОСОБА_5 не був об`єктом продажу та не включений в план даного будинковолодіння.

Між сторонами виник спір у зв`язку з включенням до будинковолодіння, яке набув у власність ОСОБА_2 господарських будівель з підвалом та колодязя, що були збудовані до 1970 року, а також земельної ділянки на якій знаходиться успадкований ОСОБА_1 житловий будинок.

За таких обставин колегія суддів Тернопільського апеляційного суду при постановленні рішення у справі справа №2-177/2006 прийшла до висновку, що ОСОБА_5 була власником житлового будинку 1952 року забудови в АДРЕСА_1 , загальною площею 71,1 кв.м. і після її смерті відкрилась спадщина за заповітом.

Внаслідок побудови нового житлового будинку на присадибній земельній ділянці, згідно дозвільних документів, виготовлених у 1971 році, було зареєстровано нове господарство (господарський двір).

ОСОБА_2 є власником вказаного житлового будинку збудованого у 1975 році загальною площею 92.2 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу укладеного 21 січня 2015 року.

Отже, встановлено, що житловий будинок, право власності на який визнано за ОСОБА_1 , та житловий будинок, набутий ОСОБА_2 у власність за договором купівлі-продажу, - це різні об`єкти нерухомості, які обліковуються за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Попередні власники та ОСОБА_2 не претендують на житловий будинок, який належав ОСОБА_5 .. З пояснень ОСОБА_2 , викладених в апеляційній скарзі, його пояснень в суді апеляційної інстанції, та у даній справі вбачається, що він фактично не має претензій майнового характеру до ОСОБА_1 ..

Такі ж самі обставини сторони повідомили і при розгляді даної справи. Разом з тим, як вбачається із рішення Збаразького районного суду від 22 березня 2006 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом не встановлено, що спадкодавцю ОСОБА_5 окрім житлового будинку 1952 року забудови в АДРЕСА_1 , загальною площею 71,1 кв.м. належали господарські будівлі та споруди, зокрема хлів 1953 року побудови під літерою "Б", хлів 1953 року побудови під літерою б, підвал 1953 року побудови під літерою "пд" та колодязь, та із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 погодилася, питань щодо будівель та споруд не піднімала.

Також, у даній справі позивач не надала суду належних та допустимих доказів, про те що ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , окрім житлового будинку, що підлягав зносу, належали вище зазначені господарські будівлі та споруди, зокрема хліви, підвал та колодязь.

Окрім того, судом встановлено, що на частині земельної ділянки, право власності на яку, згідно договору-дарування від 21.01.2015 року, перейшло від ОСОБА_4 до відповідача ОСОБА_2 , розташований житловий будинок, що належить позивачу ОСОБА_1 для обслуговування якого необхідна земельна ділянка.

Як вбачається із змісту договору-дарування від 21.01.2015 року попередньому власнику ОСОБА_4 належала земельна ділянка для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 0,25 га (кадастровий номер :02:002:0212), що розташована по АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 , індексний номер 30829703, виданого та зареєстрованого Реєстраційною службою Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області 11.12.2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24.

Отже, оспорюваний правовстановлюючий документ, що засвідчував право попереднього власника ОСОБА_4 на земельну ділянку під цим об`єктом, по своїй природі суперечить порядку переходу права на земельну ділянку в разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, визначеному статтею 377 ЦК України, приписи якої кореспондуються зі статтею 120 ЗК України, за змістом яких до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача), що свідчить про те, що право позивачки на користування земельною ділянкою, призначеної для обслуговування належного їй житлового будинку, порушується.

Оспорюваний правовстановлюючий документ, що засвідчував право попереднього власника ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:002:0212, що розташована по АДРЕСА_1 , виданий на підставі рішення Чернихівецької сільської ради, Збаразького району Тернопільської області від 14 жовтня 2014 року №376-29/2014, яким затверджено виготовлену технічну документацію із землеустрою, присвоєно кадастровий номер, а інформацію внесено до державного земельного кадастру

Вказаний позов в частині спору земельної ділянки, пред`явлений з тих підстав, що земельна ділянка, що знаходиться під житловим будинком ОСОБА_1 , та земельна ділянка, яка необхідна для його обслуговування, знаходиться у власності ОСОБА_2 на підставі оспорюваних рішень Чернихівецької сільської ради, Збаразького району Тернопільської області від 14 жовтня 2014 року №376-29/2014 та договору дарування земельної ділянки від 21.01.2015 року, що порушує право ОСОБА_1 .

Позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав, адже, якщо договором про відчуження житлового будинку, то до набувача переходить право власності тільки на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та частина земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування, що передбачено статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України.

Рішенням Чернихівецької сільської ради, Збаразького району Тернопільської області від 12.08.2014 року №369-28/2014 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку за вищевказаною адресою попередньому власнику ОСОБА_4 у тих розмірах, що були погоджені, тому у нього була можливість приватизувати у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи,

яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги

такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту,

який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії,

які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно

у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Власник з дотриманням положень статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, в яких на підставі цих рішень виникли права.

Оскільки вимога про скасування рішення про реєстрацію права власності не є ефективним способом захисту, так як задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідним нерухомим майном, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність відповідного рішення без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямовано.

Подібні за змістом правові висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі

№183/1617/16 (провадження №14-208цс18), від 22 січня 2020 року

у справі №910/1809/18 (провадження №12-148гс19), від 11 лютого

2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно

є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Близькі за змістом висновки наведені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі№ 488/5027/14-ц, від 12 березня 2019 рокуу справі № 911/3594/.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна

із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача, згідно зі статтею 388 ЦК України, залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власностічи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень статей 387 і 388 ЦК України, тобто є неефективними.

Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21), від 24 листопада 2021 року у справі №761/11593/13-ц (провадження №61-13689св20).

Суд також зазначає, що відповідно до частини першоїстатті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження№ 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18;від 11 вересня 2019 року у справі№ 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших.

Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня вересня2022 року у справі 910/14224/20, провадження № 12-20гс22).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня

2020 року у справі № 378/596/16-ц,провадження № 14-545цс19).

Ураховуючи викладене, суд, відповідно до вищевказаних вимог закону та правових висновків Верховного Суду звертає увагу на те, що заявлені позовні вимоги про визнання недійсними рішення сесії сільської ради про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою від 12.08.2014 року та про передачу у власність ОСОБА_4 земельну ділянку від 14.10.2014 року, договору дарування земельної ділянки від 21.01.2015 року площею 0,25 га, і скасування його державної реєстрації, за якою зареєстровано право власності, обрано неефективний спосіб захисту порушених прав, оскільки він не призводить до поновлення таких прав.

Підтвердженням цього є те, що попередній власник ОСОБА_4 приватизувавши частину земельної ділянки, створив перешкоди у користуванні та розпорядженні позивачкою земельною ділянкою під будинком, що є у її власності. Саме по собі скасування державного акту, виданого на ім`я ОСОБА_4 , який, на підставі цього акту вже узаконив затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянкив натурі, виготовлення технічної документації та присвоєння кадастрового номеру, не відновить порушеного права позивача. Отже, правовстановлюючим документом на вказану земельну ділянку є витяг на її ім`я ОСОБА_2 , що підтверджує факт анулювання оспореного позивачем державного акту виданого ОСОБА_4 як правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку.

Крім того, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_1 у позовній заяві просила суд визнати недійсними рішення сесії сільської ради про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою від 12.08.2014 року та про передачу у власність ОСОБА_4 земельну ділянку від 14.10.2014 року, державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення сесії Чернихівецької сільської ради №376-29/2014 року, та договір дарування земельної ділянки 0,25 га вчиненого ОСОБА_4 21.01.2015 року. Інших позовних вимог щодо спірної земельної ділянки не заявлено.

Верховний Суд з першого дня застосування (з 15 грудня 2017 року) нової редакції частини першої статті 5 ЦПК України, яку з метою ефективного захисту порушеного права застосували суди, вирішуючи незаявлену позовну вимогу, у своїх судових рішеннях роз`яснював судам, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (постанови Великої Палати Верховного Суду від: 12 грудня 2018 року у справі № 399/142/16-ц та багатьох інших.

Проаналізувавши докази по даній справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15.04.2011 року на ім`я ОСОБА_3 та анулювання його реєстрації в електронному Реєстрі власності на нерухоме майно від 05.04.2011 року, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 21 січня 2015 року ОСОБА_4 в частині продажу ОСОБА_2 господарських будівель та споруд: хлів камінний «Б», хлів дерев`яний «б», підвал камінний «Пд» та колодязь залізобетонні кільця «З» та анулювання державної реєстрацію даних господарських будівель за ОСОБА_2 в реєстрі від 21.01.2015 року за реєстровим номером ї-18763577 до задоволення не підлягають, оскільки у даній справі позивач не надала суду належних та допустимих доказів, про те що спадкодавцю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , окрім житлового будинку, що підлягав зносу, належали зазначені господарські будівлі та споруди, зокрема хліви, підвал та колодязь, та позивач, в порядку спадкування за заповітом, набула право на ці спірні господарські будівлі та споруди.

З огляду на викладене, також суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог щодо спору земельної ділянки набутої ОСОБА_2 у власність на підставі договору дарування від 21.01.2015 року та визнання недійсним правовстановлюючого документу на цю земельну ділянку попереднього власника ОСОБА_4 , визнання недійсними рішення сесії сільської ради про надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою від 12.08.2014 року, про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки від 14.10.2014 року, про відмову ОСОБА_1 у дозволі на виготовлення технічної документації із із землеустрою від 20.04.2015 року, у зв`язку з неефективного обраним способом судового захисту.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.4, 11, 12, 81, 263, 265, 268, 280, 351-354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Збаразької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішень сесії сільської ради, свідоцтва про право власності (дубліката) на нерухоме майно та анулювання його державної реєстрації, договору купівлі-продажу будинку та договору дарування земельної ділянки, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Збаразький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дане рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 25 червня 2025 року.

Суддя: Галина ЩЕРБАТА