Справа № 299/3949/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Джуга С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Леньо В.В., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості

встановив:

У серпні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.11.2006 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MKV2AE00006007, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 17 672,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку встановленими договором з кінцевим терміном повернення 04.11.2011.

06 листопада 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1 згідно якого, ОСОБА_2 виступив поручителем за виконання позичальником перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором від 06.11.2011 за № MKV2AE00006007 від 06.11.2006.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит. У свою чергу, позичальник неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 13 травня 2022 року має заборгованість в сумі 192 982, 03 доларів США, а саме: сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 15 687, 27 доларів США, сума заборгованості за відсотками 24 568,42 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 994,70 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 151 731, 64 доларів США., які банк просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 45 835,21 доларів США, з яких: сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 15 687, 27 доларів США, сума заборгованості за відсотками 14 330,90 доларів США та пені 15 817,04 доларів США.

Вказує, що судом першої інстанції встановлено, що договір поруки припинив свою дію 04.11.2016, при цьому суд застосував наслідки спливу позовної давності за заявою ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_1 заперечень щодо незгоди із заявленими позовними вимогами до суду не надавала, клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не заявляла. Тому, суд мав вирішити питання про застосування строку позовної давності лише щодо вимог до ОСОБА_2 . Вважає, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позову до обох відповідачів.

У дане судове засідання з`явилася представник позивача Гриниха Т.Ю., яка діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», просила апеляційну скаргу задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 45 835,21 доларів США.

Відповідач ОСОБА_1 повідомлялася судовою повісткою, однак така повернулася з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» від 24.02.2025. Відповідно до положень пунктів 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. Підстав для відкладення, нового повідомлення, немає.

Також, згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18 довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Крім цього, відповідач ОСОБА_1 повідомлялася шляхом розміщення офіційного оголошення на сайті Судової влади України, а саме на сайті Закарпатського апеляційного суду.

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що 06.11.2006 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MKV2AE00006007, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 17 672,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку встановленими договором з кінцевим терміном повернення 04.11.2011. Згідно договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати ОСОБА_3 повинна надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати.

06 листопада 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1 згідно якого, ОСОБА_2 виступив поручителем за виконання позичальником перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором від 06.11.2011 за № MKV2AE00006007 від 06.11.2006.

У пункті 10 договору поруки від 06 листопада 2006 року сторони визначили строк чинності поруки, погодивши, що порука ОСОБА_2 припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором від 06 листопада 2006 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 .

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит. В свою чергу, позичальник неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого станом на 13 травня 2022 року має заборгованість в сумі 192 982, 03 доларів США, а саме: сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 15 687, 27 доларів США, сума заборгованості за відсотками 24 568,42 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 994,70 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 151 731, 64 доларів США.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути заборгованість за кредитом з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в розмірі 45 835,21 доларів США, з яких: сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 15 687, 27 доларів США, сума заборгованості за відсотками 14 330,90 доларів США та пені 15 817,04 доларів США.

05.06.2023 через підсистему «Електронний суд» АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання про відмову від позову в частині позовних вимог, які стосуються відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 29.02.2024 прийнято відмову від позову в частині вимог до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Таким чином, апеляційний суд переглядає судове рішення тільки в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Як слідує з матеріалів справи, 06.11.2006 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №MKV2AE00006007. Згідно умов договору, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 17 672 доларів США з кінцевим терміном повернення до 04.11.2011.

Видача коштів підтверджується наявною в матеріалах справи заявою на видачу готівки від 17.11.2006 (а.с.15).

Банк свою частину договору виконав надав кредитні кошти відповідачці у розпорядження та на умовах визначених кредитним договором. Однак, ОСОБА_1 свою частину договору не виконала внаслідок чого станом на 13.05.2022 утворилась заборгованість в розмірі 192 982,03 доларів США, яка складається з: сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 15 687,27 доларів США, сума заборгованості за відсотками 24 568,42 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 994,70 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 151 731,64 доларів США., які банк просить стягнути в судовому порядку.

Даний кредитний договір або його окремі положення в судовому порядку недійсними не визнавались, сторони достроково договір не розривали. Відповідачка ОСОБА_1 не подавала суду власний контррозрахунок чи заперечення щодо даного позову.

В апеляційній скарзі банк просить стягнути з ОСОБА_1 кредитну заборгованість в розмірі 45 835,21 доларів США, з яких: сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 15 687,27 доларів США, сума заборгованості за відсотками 14 330,90 доларів США та пені 15 817,04 доларів США.

Принцип диспозитивності полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Таким чином, одна з основоположних засад цивільного судочинства полягає в тому, що особа сама вирішує який обсяг питань слід розглянути в межах судового процесу. Тобто, суд не вправі порушувати таке право сторони спору та втручатися в нього (схожий за змістом висновок викладено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2022 у справі №602/1455/20).

Отже, колегія суддів проаналізувавши підстави та предмет позову, вимоги апеляційної скарги та наявні у справі докази, прийшла до висновку щодо наявності підстав для задоволення заявленої у апеляційній скарзі загальної суми кредитної заборгованості в розмірі 45 835,21 доларів США.

Щодо строку позовної давності, то суд першої інстанції в рішенні вказує, що оскільки договір поруки діє 5 років, то строк позовної давності за договором поруки закінчився 04.11.2016. Тобто, сплив строку позовної давності припиняє суб`єктивне право кредитора, а тому судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.

Велика Палата Верховного Суду у постанова від 28.11.2018 виснувала, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Відповідно до частин другої та третьої статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, строк позовної давності застосовується тільки до того відповідача, який заявляє про застосування позовної давності, в нашому випадку щодо ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_1 не заявляла клопотання і не подавала заяви про застосування строків позовної давності, то такий щодо неї не застосовується.

Тобто, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову щодо обох відповідачів прийшов до передчасних висновків та неправильно застосував дану норму, оскільки строк позовної давності застосовується тільки щодо тієї особи, яка заявила відповідне клопотання.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд на підставі ст. 377 скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову.

З урахуванням приписів статті 141, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню також судові витрати.

Так, судовий збір за подання позову становив 20 110,20 гривень, за подання апеляційної скарги 30 165,30 гривень, що разом становить суму 50 275,50 гривень, яку слід стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 12, 18, 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», задовольнити.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2023 року, скасувати та ухвалити в справі нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», , адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, кредитну заборгованість у сумі 15 687,27 доларів США тіла кредиту; у сумі 14 330,90 доларів США відсотків за користування кредитом; у сумі 15 817,04 долари США пені та судові витрати у розмірі 50 275,50 гривень, судового збору.

У стягненні решти розміру позовних вимог, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 липня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: