ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року

м. Харків

справа № 619/2173/24

провадження № 22-ц/818/1790/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

учасники справи:

позивач Акціонерне Товариство «Перший Український Міжнародний Банк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2024 року у складі судді Жорняк О.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ», Банк ) звернулося до суду про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.05.2019 між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 501 на підставі якого видано кредитну картку з кредитним лімітом в сумі 11000 грн, який пізніше було збільшено до 51525 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.02.2024 складає 80600,29 грн., з яких: 51524.24 грн заборгованість за кредитом; 29076.05 грн заборгованість процентами.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором №501 від 29.05.2019 в сумі 80600,29 грн та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Рішення мотивовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встпеновив обставини у справі та ухвалив незаконне та необгрунтоване рішення. Судом проігноровано клопотання відповідача про витребування у Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» доказів. Позивачем не надано обгрунтованого розрахунку заборгованості, оскільки наданий позивачем розрахунок є документом, що створений самим банком, а відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає банк. Виписка із автоматизованої банківської системи згідно вимог ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні не підтверджує факт реального перерахунку коштів, а лише відображає внутрішній запис банку. У розрахунку заборгованості зазначено, що загальний розмір заборгованості за наданим кредитом складає 80600,21 грн. (51525грн за тілом кредиту та 29076,05 відсотки) і вказана сума заявлена банком до стягнення. Проте, будь-яких доказів видачі кредитних коштів, встановлення, підвищення (збільшення) кредитного ліміту до матеріалів справи позивачем надано не було. В анкеті-заяві та будь-яких інших документах, долучених до позовної заяви, не зазначена погоджена сума/ліміт кредиту 51525 грн, про отримання якого сторони дійшли згоди. Крім цього позивач не надав належних доказів отримання розпорядження від клієнта про щомісячне списання коштів, які банк списував з рахунку № НОМЕР_1 як відсотки за користування лімітом кредиту 51525 грн, про отримання якого сторони не дійшли згоди.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді та дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 29.05.2019 між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 501 за умовами якого відповідач отримала від позивача у користування грошові кошти у межах кредитного ліміту в сумі 11000 грн, які зобов`язалась повернути зі сплатою відсотків у пільговому розмірі у розмірі 3% річних та за стандартною відсотковою ставкою у розмір 47,33 % річних. В подальшому кредитний ліміт було збільшено до 51525 грн ( а.с. 13).

Відповідач з травня 2029 до березня 2022 року постійно користувалась позиченим грошовими коштами, що підтверджується даними виписки з особового рахунку. Останнім днем користування є лютий 2022 року ( а.с. 23 29)

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідачки перед позивачем станом на 28.02.2022 складає 80600,29 грн, з яких: 51524.24 грн. заборгованість за кредитом та 29 076.05 грн заборгованість процентами.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Даними заяви № 501 від на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ОСОБА_1 підтверджується відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 з зарахуванням кредитних коштів на картку в сумі 11000,00 грн.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статей 610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що позичальник, який добровільно погодився на умови кредитного договору, повинен належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають негативні правові наслідки.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про Національний банк України» та частинами першою, другою статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з пунктом 5.4 цього Положення, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Пунктом 5.6 вказаного Положення визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 214/1423/15-ц (провадження № 61-8821св24).

На підтвердження факту виконання умов укладеного між сторонами Кредитного договору, в частині надання відповідачці у розпорядження кредитних коштів та користування останньою цими коштами, позивач надав виписку з особового рахунку відповідачки № НОМЕР_1 , що є належним та допустимим доказом , який обґрунтовано взятий судом до уваги.

В супереч вимог ст.12, 81 ЦПК України відповідачка не надала суду доказів на спростування факту підписання нею анкети заяви від 29.05.2019 відповідно до заявлених у позові умов, відсутність у неї карткового рахунку № НОМЕР_1 та повернення позичених грошових коштів.

Таким чином, надаючи оцінку належності, допустимості і достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту і недоведеність обставин щодо наявності спору про право або майновий інтерес позивача, неспростування наявної заборгованості, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Ю.М. Мальований