ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Київ

справа № 761/18851/22

провадження № 61-9053св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач Ірина Іванівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тихонова Володимира Володимировича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року у складі судді Романишеної І. П. та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Олійника В. І., Сушко Л. П.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач І. І. (далі - приватний нотаріус КМНО Ротач І. І.), про усунення від права на спадкування.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її матір - ОСОБА_4 , після смерті яких відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , садового будинку та земельної ділянки № НОМЕР_1 , що знаходяться у садівницькому товаристві «Радуга», Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області.

09 листопада 2021 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса КМНО Рота I. I. із заявою про прийняття спадщини. Також, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до приватного нотаріуса звернулася сестра позивачки - ОСОБА_2

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за життя багато та тяжко працювали, обоє мали численні хвороби, які з віком тільки прогресували. Зокрема, у батька позивачки були серйозно пошкоджені легені (внаслідок робіт по ліквідації аварії на ЧАЕС), він мав хронічний бронхіт, хворів на гастрит, мав катаракту і глаукому ока (був прооперований), часткову атрофію зорового нерву, а також з віком у нього загострились урологічні хвороби. Матір позивачки мала серцево-судинні хвороби, грижу, тромбофлебіт ніг, ниркову недостатність, була прооперована у зв?язку з кишковою непрохідністю.

Наявність у батьків перелічених хвороб вимагали регулярних звернень до медичних закладів, які забезпечувала позивач та її діти (в тому числі, прийоми у лікарів, поміщення для лікування та/або проведення оперативного втручання). Крім того, за необхідності позивачка разом з її дітьми купувала продукти харчування, засоби гігієни, медичні засоби.

У відповідачки, починаючи з червня 1998 року не склались шлюбні відносини із чоловіком, після розірвання шлюбу вона неодноразово перебувала на лікуванні у психіатричній лікарні, не працювала, все життя перебувала на утриманні батьків, не допомагала їм, не доглядала за ними і сама потребувала догляду.

Оскільки відповідач ухилялася від своїх обов`язків щодо утримання та піклування про батьків, то ці обов`язки виконувала позивачка та члени її сім`ї.

Враховуючи викладене, на підставі частини п`ятої статті 1224 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ОСОБА_1 просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування майна померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по спадкових справах, заведених приватним нотаріусом КМНО Ротач І. І.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що надані стороною позивача та наявні в матеріалах справи медичні документи вказують на те, що за життя батьки сторін хворіли, однак матеріали справи не містять належних і достатніх доказів на підтвердження ступеня тяжкості їх хвороб, що спадкодавці перебували в безпорадному стані, потребували постійного догляду.

Також позивач не довела, що вона чи спадкодавці за життя зверталися до відповідача з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого відповідач ухилялася.

За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_2 зареєстрована та проживала з батьками похилого віку в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, заперечуючи проти позову, відповідач зазначила, що весь час аж до самої смерті проживала з батьками, вела спільний побут та допомагала їм в силу своїх можливостей та купувала все необхідне. Вказувала, що діти позивача дійсно допомагали бабусі з дідусем, однак вказаний факт не свідчить про те, що допомога надавалась безпосередньо позивачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 червня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тихонов В. В. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року, в якій,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 5 частини першої, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 127/11015/17, від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 червня 2020 року у справі № 910/17792/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 759/6512/17, від 07 грудня 2020 року у справі № 686/31597/19, від 20 січня 2021 року у справі № 450/1805/18, від 22 березня 2021 року у справі № 757/43966/16-ц, від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, а також - не дослідили зібрані у справі докази. Крім того, суди попередніх інстанцій розглянули справу за відсутності позивачки, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Києва.

07 серпня 2024 року справа № 761/18851/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2025 року справу призначено до розгляду упорядку спрощеного позовного провадження без повідомленняучасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Тихонова В. В. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки наявним в матеріалах справи копіям медичних карток ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , якими підтверджується безпорадний стан спадкодавців, а також не врахували письмових пояснень свідків, якими доведено факт ненадання відповідачкою допомоги та догляду спадкодавцям, низький рівень її зацікавленості щодо стану, в якому перебувала її батьки, та досить пасивну поведінку щодо її участі в житті батьків.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що в цій справі пред`явлені позовні вимоги майнового характеру, і судовий збір має бути сплачений саме за вимоги майнового характеру.

В апеляційній скарзі на рішення місцевого суду та доповненнях до неї було зазначено про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивачки, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання, однак апеляційний суд не звернув увагу на вказані доводи та ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права в частині повідомлення про місце, дату і час судового засідання сторони позивачки.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2024 року ОСОБА_2 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що видано свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 .

За заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про прийняття спадщини за законом після смерті батьків приватним нотаріусом КМНО Ротач І. І. були заведені спадкові справи: № 31/2021 щодо ОСОБА_3 та № 32/2021 щодо ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача наголошувала, що за життя спадкодавці потребували стороннього догляду, хворіли, про що було відомо відповідачу, яка ухилялася від своїх обов`язків, покладених на неї законом, щодо утримання та піклування про своїх батьків.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України передбачено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Тихонова В. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

За вимогами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У частинах першій та п`ятій статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ (частини п`ята, шоста статті 1224 ЦК України).

Верховний Суд у постановах від 18 лютого 2025 року у справі № 444/2061/23, від 26 червня 2023 року у справі № 466/6613/20, від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15 та інших зазначив, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Такий висновок викладено в постановах Верховного Суду 18 лютого 2025 року у справі № 444/2061/23, від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц та інших.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що надані стороною позивача медичні документи вказують на те, що за життя батьки сторін хворіли, однак ці документи не підтверджують перебування спадкодавців в безпорадному стані, що спадкодавці потребували постійного, довічного стороннього догляду, що саме позивачка особисто доглядала та піклувалася про батьків, а відповідач ухилялася від надання допомоги своїм батькам при можливості її надання, тобто позивачем не доведено сукупності обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, за яких особа може бути усунена від права на спадкування за законом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, врахували сталу практику Верховного Суду в подібних правовідносинах, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 127/11015/17, від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 червня 2020 року у справі № 910/17792/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 759/6512/17, від 07 грудня 2020 року у справі № 686/31597/19, від 20 січня 2021 року у справі № 450/1805/18, від 22 березня 2021 року у справі № 757/43966/16-ц, від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах,а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 14 ЦПК України суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки-повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Верховний Суд зазначає, що повідомлення сторін про час та місце розгляду справи суд здійснює відповідно до статті 128 ЦПК України. Якщо в матеріалах справи немає доказів про повідомлення учасника справи про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином.

Частиною першою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

За наявною в матеріалах справи судовою повісткою позивач ОСОБА_1 повідомлялася судом першої інстанції про розгляд справи, призначений на 21 грудня 2023 року на 10:00 год шляхом направлення судової повістки за адресою: АДРЕСА_3 , яка зазначена в позовній заяві та інших заявах, поданих до суду першої інстанції. Також судова повістка про розгляд справи, призначений на 21 грудня 2023 року на 10:00 год, була направлена та доставлена 01 грудня 2023 року представнику ОСОБА_1 - адвокату Тихонову В. В. на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказану ним в позовній заяві та інших заявах, поданих до суду першої інстанції, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (т.3 а.с.148).

Крім того, адвокат Тихонов В. В. використовував зазначену електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_3 , направляючи 21 грудня 2023 року до суду першої інстанції заяву про відкладення судового засідання (т.3 а.с.151-153).

В постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 (провадження № 61-8101св22) вказано, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в ЄСІТС. Разом з тим, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Таким чином, зазначивши в позовній заяві та інших заявах, поданих до суду першої інстанції, електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_3, представник ОСОБА_1 - адвокат Тихонов В. В. фактично погодився на доставлення йому судових повісток на вказану ним електронну адресу.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).

За таких обставин сторона позивача була належним чином повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи 21 грудня 2023 року.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Тихонов В. В. зазначив, що в нього наявний електронний кабінет, а також вказав адресу місця проживання чи перебування позивача: АДРЕСА_3 .

Судова повістка-повідомлення про розгляд справи апеляційним судом 11 червня 2024 року на 09:50 год була направлена ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку за вищевказаною адресою, однак поштовий конверт повернувся до суду з відміткою причини повернення «адресат відсутній» (т.3 а.с.230).

Крім того, судова повістка-повідомлення про розгляд справи, призначений апеляційним судом на 11 червня 2024 року на 09:50 год, було доставлено 14 травня 2024 року представнику ОСОБА_1 - адвокату Тихонову В. В. до його електронного кабінету в системі «Електронний суд», що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції (т.3 а.с.230).

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій розглянули справу за відсутності позивачки, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тихонова Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович