КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, у якому просив:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдані матеріальні збитки (шкоду) у розмірі 83 644 грн. 26 коп.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдані моральні збитки (шкоду) у розмірі 50 000 грн. 00 коп.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. 00 коп.;

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що вироком Тетіївського районного суду Київської області від 12.02.2024 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. Водночас, цивільний позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 1667,33 грн., моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн., а у задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.07.2024 зазначений вирок скасовано та звільнено ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито, а цивільний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Оскільки кримінальне провадження по обвинуваченню відповідача ОСОБА_1 закрито з нереабілітуючих підстав і цивільний позов, пред`явлений позивачем у кримінальному провадженні, як потерпілим, залишено без розгляду, тому, як вважає позивач, не позбавлений права звернутися за захистом своїх порушених прав до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку цивільного судочинства.

Посилався на те, що внаслідок протиправних дій відповідача йому було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 83 644 грн. 26 коп., яка складається із витрат на лікування та проїзд та моральну шкоду, яку позивач оцінив у 50 000 грн. 00 коп.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 18.03.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 30 167 грн. 33 коп., моральну шкоду 10 000 грн. 00 коп. та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. 00 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції не підтверджують факту спричинення шкоди, вказуючи про те, що в ході розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, судом не досліджувалось питання його винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Суд не надавав оцінку доказам, не з`ясовував обставини справи, тому ухвала суду не є доказом його вини в спричиненні тілесних ушкоджень. При цьому вказує, що вину свою не визнавав та шкоди позивачу не спричиняв.

Посилається на те, що склад суду, який розглядав кримінальну справу та заявлений позов у даній справі є тотожним, а висновки викладені у судових рішеннях даного складу суду є протилежними один одному.

Поряд з цим зазначає, що понесені позивачем витрати на лікування, медичні дослідження та ліки не мають причинно-наслідкового зв`язку між спричиненими тілесними ушкодженнями та витратами на таке лікування. Вказує, що витрати на лікування хронічних хвороб позивача не можуть бути покладені на відповідача.

Також заперечує в частині стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що ним не було спричинено позивачу жодних тілесних ушкоджень, а відтак відсутні підстави для стягнення такої шкоди, між цим зазначаючи, що заявлений до стягнення розмір моральної шкоди є необґрунтованим та безпідставно завищеним. Заперечує також і щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу посилаючись на те, що рішення в частині стягнення судових витрат, понесених у кримінальному провадженні - є безпідставним.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12.05.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

05.06.2025 до суду від представника ОСОБА_2 - адвоката Боруха С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у провадженні Тетіївського районного суду Київської області перебувало кримінальне провадження № 0000057 від 20.05.2021 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні визнано ОСОБА_2 .

Вироком Тетіївського районного суду Київської області від 12.02.2024 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. Цивільний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 1667,33 грн та моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн, у задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.07.2024 вирок Тетіївського районного суду Київської області від 12.02.2024 по обвинуваченню ОСОБА_1 скасовано. Звільнено ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Цивільний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Згідно ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Так, вироком Тетіївського районного суду Київської області від 12.02.2024 встановлено, що 20.05.2021 близько 10 години 50 хвилин ОСОБА_1 , перебуваючи по АДРЕСА_1 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ґрунті тривалих неприязних відносин, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, умисно наніс не менше 2 ударів металевою частиною молотка в область голови потерпілого ОСОБА_2 .

Вказаними протиправними діями ОСОБА_1 спричинив потерпілому ОСОБА_2 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, множинних ран та саден голови (забою м`яких тканин голови), які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Вказані дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

При цьому суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_1 , в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження ОСОБА_2 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, доведена. Між цим зазначено, що обвинувачений ОСОБА_1 у своїх показаннях фактично не заперечував можливого факту заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_2 внаслідок необережного руху його руки із зажатим у ній молотком під час конфлікту, який мав місце 20.05.2021, а невизнання ним вини є способом ухилення від кримінальної відповідальності та можливістю уникнути справедливого покарання.

Київський апеляційний суд в ухвалі від 22.07.2024 у справі № 940/841/21 погодився із встановленими вироком Тетіївського районного суду Київської області від 12.02.2024 обставинами, проте дійшов висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Таким чином, встановлені обставини у межах кримінального провадження № 940/841/21 є преюдиційними для розгляду даної цивільної справи.

Так, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 19.12.2019 по справі № 520/11429/17, колегія суддів визначила, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 2 статті 284 КПК України - є нереабілітуючою підставою.

Так, Верховний Суд у постановах від 02.12.2021 у справі № 449/1689/19 та від 01.02.2024 у справі № 930/497/23 вказав, що закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав означає, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження, за наявності згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, проте без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта в цій частині, оскільки закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, а у даній справі - у зв`язку із закінченням строків давності, не вказує на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України виключається.

Поряд з цим, колегія суддів вказує на те, що закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про те, що провадження, за наявності згоди особи, а у даному випадку ОСОБА_1 погодився на закриття кримінального провадження з такої підстави, означає припинення кримінального провадження у силу певних процесуальних підстав та відмови обвинуваченого від доведення своєї невинуватості, проте не вказує, що за даних обставин, у кримінальному провадженні не було доведено вини у вчиненні кримінального правопорушення, що було б підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття провадження у справі з реабілітуючих підстав. При цьому, у разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із наведеними обставинами цивільний позов не розглядається, а відтак потерпіла особа не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

В силу ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

У справі, яка переглядається встановлено, що ухвалою Київського апеляційного суду від 22.07.2024 у кримінальному провадженні № 940/841/21 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 125 КК України вбачається, що суд апеляційної інстанції роз`яснив, що відповідно до вимог ч. 7 ст. 128 КПК України, залишення цивільного позову без розгляду у випадку закриття кримінального провадження, у тому числі з підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не перешкоджає пред`явленню позову у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у ОСОБА_2 правових підстав для звернення до суду з вимогами про стягнення матеріальної та моральної шкоди з особи, якою завдано шкоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Разом з цим, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Отже, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому особа, яка заявляє вимоги щодо відшкодування майнової шкоди доводить лише факти заподіяння такої шкоди.

Суд першої інстанції вірно встановив, що в ухвалі Київського апеляційного суду від 22.07.2024 відсутні посилання на встановлення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що матеріалами справи підтверджується наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, яка спричинена позивачу, що встановлено з наступного.

Згідно з протоколом огляду місця події від 20.05.2021 з ілюстративними таблицями, оглянуто відкриту ділянку місцевості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на якій виявлено та вилучено молоток із дерев`яним руків`ям і металевим молотом.

Згідно з протоколом пред`явлення речей для впізнання від 08.07.2021 з ілюстративними таблицями, потерпілий ОСОБА_2 впізнав молоток, яким спричинено йому тілесні ушкодження ОСОБА_1 .

Згідно з висновком експерта № 87 від 05.07.2021, на підставі медичної документації (медичної карти стаціонарного хворого № 812 ТОВ «Медичний центр «Консиліум Медікал») ОСОБА_2 встановлено наступні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма (20.05.2021); струс головного мозку, забій м`яких тканин голови. Описані тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, множинних ран та саден голови (забою м`яких тканин голови) утворилися внаслідок нанесення ударів молотком іншою особою та відповідають даті утворення, а саме: 20.05.2021. Ці тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Тобто, як вказав суд першої інстанції, з чим у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися, факт заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень підтверджений висновком експерта та не спростований ОСОБА_1 у ході розгляду справи, зважаючи на те, що підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, а відтак не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини відповідача у вчиненні кримінального правопорушення.

Варто відзначити, що відповідач не навів до суду переконливих доводів та не надав доказів на спростування подій, що відбулися 20.05.2021, а заперечення останнього, як у заявах по суті справи, так і в апеляційній скарзі зводяться до цитування судових рішень, ухвалених щодо осіб, які є позивачем та відповідачем у даній справі, а також до невизнання відповідачем своєї вини у спричиненні позивачу тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що за таких обставин саме на відповідача покладається обов`язок довести відсутність вини у настанні шкоди для відповідача, а позивач, пред`являючи позов, зобов`язаний довести факт настання шкоди та подати докази на обґрунтування заявленого розміру.

Так, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними доводи апелянта щодо відсутності доказів в матеріалах справи на підтвердження його винуватості та відсутності доказів на підтвердження ним вини, а відтак наявності правових підстав для стягнення з нього шкоди, оскільки як вже зазначено апеляційним судом, ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження з нереабілітуючих підстав. Зважаючи на те, що винуватість у кримінальному провадженні спростована та доведена не була, а ОСОБА_1 в межах даної цивільної справи вину спростовано не було, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди для позивача.

Верховний Суд у постанові від 27.05.2021 у справі № 577/977/19 вказав, що закриття кримінального провадження на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Частиною першою статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції встановив, що позивач звернувся до суду із вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, яка складається із понесених витрат на лікування, ліки та медичні дослідження, а також супутні витрати.

Вважаючи доведеним позивачем розмір матеріального збитку, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми у розмірі 30167 грн. 33 коп.

Так, ураховуючи наведене, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 30167 грн. 33 коп., оскільки саме такий розмір матеріальної шкоди підтверджений належними, допустимими та достатніми доказами та саме такі витрати були обґрунтовано необхідними у розрізі спірних правовідносин.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо лікування позивачем своїх хронічних хвороб, а за обставин, що склалися між сторонами, покладення тягаря їх відшкодування на відповідача, оскільки частина витрат віднесена до лікування травми, яка настала внаслідок подій, що склалися між сторонами 20.05.2021, про що свідчать наявні в матеріалах справи належні, достатні та допустимі докази. При цьому, як зазначив суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, обґрунтованість понесення витрат, в задоволенні яких відмовлено, позивачем не доведена, а обґрунтовано доведені витрати підлягають стягненню з відповідача.

Разом з цим, згідно положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції встановивши, що протиправні дії відповідача ОСОБА_1 безумовно зумовили для позивача ОСОБА_2 моральну шкоду, що виразилася у його фізичних та моральних стражданнях, вказавши про надмірний розмір моральної шкоди, заявлений до стягнення, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп., оскільки саме такий розмір моральної шкоди з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, встановлених обставин справи, характеру та глибини душевних страждань, які позивач зазнав у зв`язку з спричиненими йому травмами, є обґрунтованим та підлягає стягненню.

Колегія суддів, відхиляючи доводи апелянта в цій частині, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача, оскільки саме такий розмір буде відповідати засадам розумності та справедливості у контексті спору між сторонами, а відтак надасть змогу позивачу відновити рівновагу та душевний спокій, внаслідок подій 20.05.2021.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів вказує наступне.

Як убачається із апеляційної скарги, доводи апелянта в цій частині зводяться до того, що у межах цієї цивільної справи не можуть бути стягнуті витрати на професійну правничу допомогу, понесені в межах розгляду кримінального провадження, що відхиляється апеляційним судом, з урахуванням такого.

Суд першої інстанції встановив, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач до матеріалів справи надав: договір № 58/1 про надання захисту, правової допомоги, захисту та представництва інтересів ОСОБА_2 , укладеного 29.06.2021 між ОСОБА_3 та адвокатським бюро «Сергія Боруха»; ордер на надання правничої допомоги від 19.08.2024; квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки від 05.08.2024 про сплату ОСОБА_2 витрат за надання правничої допомоги в розмірі 12000,00 грн (а. с. 17, 32, 33-35).

Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Статтею 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договором про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За приписами ч.3ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу адвокатом часу.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як убачається із Договору № 58/1 від 29.06.2021, договором охоплюється представництво інтересів ОСОБА_2 адвокатом Борухом С.В. як у межах кримінального провадження, так і в порядку цивільного судочинства, а також у позасудових порядках.

Зазначеним договором не встановлено, що договір укладено виключно для здійснення представництва інтересів ОСОБА_2 адвокатом Борухом С.В. лише у межах кримінального провадження, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із частковим задоволенням позову.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, дослідивши надані стороною позивача докази на понесення ним судових витрат, перелік наданих послуг та обсяг робіт, виконаних в межах договору про надання правової допомоги, виходячи із критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем доведено понесення ним витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 грн. 00 коп.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його доводами, які були викладені у заявах по суті справи, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова