УХВАЛА

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 177/2492/24

провадження № 61-3694св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Служба у справах дітей Криворізької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року в складі колегії суддів: Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Криворізької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, про відібрання дитини у батька та визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Разом з позовом позивач подала до суду заяву про забезпечення позову.

Заява по забезпечення позову мотивована тим, що між сторонами укладений шлюб, у період якого - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них народилася дитина - ОСОБА_4 .

Після народження дитини їхні стосунки постійно погіршувались, тому позивач подала заяву до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області про розірвання шлюбу.

09 липня 2024 року ОСОБА_2 самовільно, без згоди матері, забрав малолітню доньку, яка знаходилася вдома під наглядом матері позивача, і поїхав із нею до своїх батьків. Дізнавшись про це, позивач просила відповідача повернути доньку, проте він відмовився.

Позивач зверталася до поліції, служби у справах дітей та просила посприяти у поверненні їй доньки, але ні вирішення цього питання, ні відповіді на її заяви, до цього часу не отримала.

З огляду на викладені обставини ОСОБА_1 просила:

заборонити відповідачу та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення їй перешкод у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом з донькою;

встановити графік перебування доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею та відповідачем почергово через тиждень, із 12:00 год суботи до 12:00 год наступної суботи - з позивачем ОСОБА_1 ; із 12:00 год суботи до 12:00 год наступної суботи з відповідачем ОСОБА_2 ;

зобов`язати ОСОБА_2 передавати малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її матері - ОСОБА_1 за місцем проживання та реєстрації дитини та згідно з визначеним судом часу перебування.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2024 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Криворізької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, про відібрання дитини у батька та визначення місця проживання дитини з матір`ю і заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову передано за підсудністю на розгляд до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Встановлено графік перебування доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з позивачем та відповідачем почергово через тиждень, із 12:00 год суботи до 12:00 год наступної суботи - з позивачем ОСОБА_1 ; із 12:00 год суботи до 12:00 год наступної суботи з відповідачем ОСОБА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_2 передавати малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її матері - ОСОБА_1 за місцем проживання та реєстрації дитини та згідно з визначеним судом часу перебування.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що між батьками склалися стосунки, які наразі позбавляють можливості матір регулярно спілкуватися з дитиною та між батьками виник спір щодо місця проживання дитини. Водночас матір, яка наразі проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суд може обумовити побачення з дитиною у присутністю іншої особи лише в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини.

У даному випадку обумовлення побачення з дитиною у присутністю іншої особи не є необхідним, адже жодних підстав для цього не встановлено і розумним та справедливим є врахування права матері на особисте спілкування з дитиною. Будь-яких даних які б свідчили про те, що особисте спілкування матері з дитиною перешкоджало б нормальному розвитку, судом не встановлено.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту особисто з матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб, зокрема батька, обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. Навіть із метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи, який може бути тривалим, та вирішення питання про визначення місця проживання дитини, застосування заходів забезпечення позову в спірних правовідносинах є виправданим.

При цьому зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Аналогічний висновок викладено, у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц та від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19.

Судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Про необхідність та важливість контакту дітей з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Застосування судом відповідного заходу забезпечення позову не порушить прав відповідача, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру і не є вирішення позову по суті спору.

За таких обставин, врахувавши інтереси дитини, її вік, суд зробив висновок, що зустрічі матері з малолітньою дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитиною з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити малолітньої дитини від зустрічей з матір`ю.

При цьому заявлений позивачем даний вид забезпечення позову є співмірним заходом забезпечення заявленого позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Отже, заява про забезпечення позову є обґрунтованою, оскільки задоволення цієї заяви не вирішить спір по суті, а лише забезпечить збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю, незважаючи на тривалість розгляду справи.

На переконання суду, у разі задоволення позову, дитина при такому способі забезпечення позову, повернувшись до матері, не зазнає психологічного стресу, що відповідає найвищим інтересам дитини. При цьому дитині не потрібно буде звикати до матері, а вона, як мати, зможе безперешкодно продовжувати виконувати батьківські обов`язки та піклуватися про дитину, при цьому не перешкоджаючи батькові здійснювати по відношенню до дитини те саме, що сприятиме гармонійному розвитку дитини в атмосфері любові та поваги один до одного і спілкування матері з дитиною матиме позитивний вплив на нормальний розвиток дитини, й таке спілкування має відбуватись саме в її інтересах.

Вимога заяви про заборону відповідачу та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод позивачу в побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом з донькою спрямована на запобігання майбутнім можливим перешкодам матері у спілкуванні з дитиною. З урахуванням зазначеного така вимога не підлягає задоволенню, адже на час розгляду заяви відсутні докази створення таких перешкод позивачу з боку інших осіб.

Короткий зміст постанови суду першої інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Криворізької районної державної адміністрації, Служба у справах дітей виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, про відібрання дитини у батька та визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини, проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Встановивши, що між сторонами дійсно існує спір про визначення місця проживання дитини; приймаючи до уваги, що дитина у даний час проживає з батьком; враховуючи право матері на спілкування з дитиною, відсутність факторів, що обмежують право на таке спілкування; виходячи із інтересів дитини, - колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Разом з цим, на переконання апеляційного суду, такий вид забезпечення позову, про застосування якого просить ОСОБА_1 та який встановлений судом, а саме: встановити графік перебування малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із сторонами у справі почергово через тиждень: із 12:00 год суботи до 12:00 год наступної суботи - з позивачем ОСОБА_1 , а із 12:00 год суботи до 12:00 год наступної суботи - з відповідачем ОСОБА_2 , фактично є тимчасовою зміною місця проживання дитини, а саме проживання дитини разом з матір`ю протягом двох тижнів кожного місяця. Таким чином, судом першої інстанції фактично було вирішено позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.

За таких обставин апеляційний суд зробив висновок про відсутність підстав для забезпечення позову в спосіб, який визначено ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову, адже такий вид забезпечення позову не враховує в повному обсязі інтереси малолітньої дитини. Їй доведеться кожного тижня змінювати місце свого проживання та кожного разу адаптовуватись до обставин, які у зв`язку з цим виникатимуть. Більше того, у випадку застосування такого виду забезпечення позову фактично підмінюватиме собою рішення суду у справі та вирішуватиме позов (шляхом часткового задоволення) до розгляду справи судом по суті.

Крім того, позивачем не наведено належного обґрунтування щодо забезпечення нею, під час двотижневого проживання із дитиною на місяць, відвідування малолітньою донькою дитячого дошкільного навчального закладу, медичної установи (за потреби), тощо. При цьому позивач ОСОБА_1 , за наявності підстав, не позбавлена можливості звернутись до суду щодо забезпечення позову шляхом визначення іншого порядку (графіку) особистих зустрічей із малолітньою донькою.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У березні 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_3. Просить постанову апеляційного суду скасувати, а ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову в цій справі залишити без змін; судові витрати покласти на відповідача.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу;

вжиття заходів забезпечення позову у спорах щодо фізичної опіки над дітьми спрямоване на недопущення чи припинення дій одного з батьків, які порушують права іншого на участь у вихованні дитини, контакт з нею. Відчуження одного з батьків можна охарактеризувати як форму психологічного насильства, яке проявляється у необґрунтованому звинуваченні у застосуванні стосовно дитини насильства іншим з батьків або звинуваченні у жорстокій та насильницькій поведінці стосовно одного з батьків, переконанні дитини у тому, що контакт з іншим з батьків є несприятливим для неї, нав`язуванні дитині відчуття, що вона знаходиться в небезпеці під час контакту з одним з батьків, необґрунтованих звинуваченнях на адресу бабусі й дідуся, інших членів сім`ї, зміна місця проживання без попереднього обговорення тощо;

підстави забезпечення позову є суб`єктивними та враховуються судом залежно від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та забезпеченням якнайкращих інтересів дитини. Батьківські повноваження належать обом батькам однаковою мірою. Дитина, як правило, однаково любить обох батьків та потребує турботи та підтримки кожного з них. Батьки і дитина мають право на вільне спілкування один з одним, якщо воно не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини. Суди встановили, що відповідач у примусовому порядку, у спосіб, який був стресовим для дитини, без погодження з позивачем змінив місце проживання доньки. Крім того, матеріали справи свідчать про наявність між позивачем та відповідачем глибокого особистісного конфлікту та неприязних стосунків. Проте апеляційний суд вважав, що встановлений судом першої інстанції як забезпечення позову графік перебування малолітньої доньки із сторонами у справі почергово через тиждень фактично є тимчасовою зміною місця проживання дитини, а саме проживання дитини разом з матір`ю протягом двох тижнів кожного місяця, тобто фактично судом було вирішено позовні вимоги щодо визначення проживання малолітньої дитини. Тому апеляційний суд зробив помилковий висновок щодо відсутності підстав для забезпечення позову в спосіб, визначений заявником у заяві про забезпечення позову, адже такий вид забезпечення позову не враховує в повному обсязі інтереси малолітньої дитини, якій доведеться кожного тижня змінювати місце свого проживання та адаптовуватись до обставин, які у зв`язку з цим виникатимуть,. Крім того, у цьому випадку застосування такого виду забезпечення позову фактично підмінюватиме собою рішення суду у справі та вирішуватиме позов (шляхом часткового задоволення) до розгляду справи по суті судом;

висновок апеляційного суду не узгоджується із вимогами частини третьої статті 150 ЦПК України, з`ясованим апеляційним судом обставинам справи та практиці Європейського суду з прав людини і Верховного Суду;

встановлення графіку перебування малолітньої доньки із сторонами у справі почергово через тиждень не є тотожним позову про відібрання дитини у батька та визначення місця її проживання з матір`ю та не вирішуватиме позов шляхом часткового задоволення. При цьому дитині не доведеться адаптуватися до обставин, які у зв`язку з цим виникатимуть, адже дитина проживала із матір`ю з народження до майже трирічного віку, це постійне місце її проживання за адресою, де вона і зареєстрована. Нинішнє місце проживання доньки з батьком за адресою реєстрації та місця проживання його батьків (діда й баби дитини) є тимчасовим;

апеляційний суд помилково вказав, що позивачем не наведено обґрунтування щодо забезпечення нею, під час двотижневого проживання із дитиною на місяць, відвідування малолітньою донькою дитячого дошкільного навчального закладу, медичної установи (за потреби), тощо, оскільки не врахував посилання позивача на те, що за її заявою № 5569651, яка подана завчасно шляхом постановки в електронну чергу, доньку зараховано до Криворізького ЗДО № 207 (дитячого садочка), про що позивача повідомлено електронним листом від 28 вересня 2024 року. У зв`язку з тим, що відповідач самовільно забрав дитину від матері, їхня донька позбавлена можливості відвідувати заклад дошкільної освіти, до якого вона зарахована за місцем свого постійного проживання та реєстрації;

суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду;

відсутність стабільних контактів матері з донькою створює загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту доньки з нею, що в подальшому може утруднити виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. При цьому жодних обставин, які б унеможливлювали право матері на спілкування з малолітньою донькою, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, не існує. Крім того, відповідач не навів обґрунтування того, що тимчасове проживання доньки з матір`ю у місці, де вона прожила з народження до майже трирічного віку, може призвести до негативних наслідків для стану дитини;

тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору. Встановлення графіку перебування дитини з матір`ю та батьком є рівноправним та справедливим по відношенню до обох батьків дитини та доцільним і необхідним по відношенню до самої дитини заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини, оскільки безпідставне та неспровоковане відібрання відповідачем маленької доньки у нормальної матері-позивача та забезпечення побачень дитини з матір`ю «почасово у присутності» - це перш за все порушення прав дитини на нормальне існування та гармонійний розвиток.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 177/2492/24 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У травні 2025 року матеріали справи № 177/2492/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії суддів у кількості п`яти суддів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 14 квітня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною третьої статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Вказані норми міжнародного права кореспондуються із положеннями статті 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, та із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, з встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися із сином протягом трьох років і п`яти місяців, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сiмейного життя, а тому допустимим є встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті (рішення ЄСПЛ від 04 вересня 2018 року у справі за заявою Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania, № 6221/14, § 33-34).

Стаття 8 Конвенції передбачає право батьків на вжиття заходів для возз`єднання їх зі своїми дітьми та зобов`язання національних органів влади сприяти такому возз`єднанню. Суд вважав, що неефективне та запізніле здійснення провадження щодо дитячої опіки може призвести до порушення статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 01 грудня 2009 року в справі за заявою Eberhard and M. v. Slovenia, № 8673/05, 9733/05, § 127).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що

«співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […]

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […]

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що:

«умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20) вказано, що:

«у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц.

Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Відповідач не навів у касаційній скарзі обґрунтованих доводів про те, що зустрічі дитини із матір`ю без участі психолога, батька, можуть призвести до негативних наслідків для стану дитини.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що:

«судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька).

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову».

Забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків (див. постанову Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21/21 (провадження № 61-11187св22).

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22 (провадження № 61-7628св22) вказано, що «мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (див. постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі № 361/8355/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22).

У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіку побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії (див. постанову Верховного Суду від 03 липня 2024 року всправі № 940/448/23 (провадження № 61-6470св24)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 759/119/18 (провадження № 61-11947св22) зазначено, що «судове рішення про визначення місця проживання дитини спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання».

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначала, що відповідач самовільно, без згоди матері забрав малолітню доньку віком 2 роки і 10 місяців. Дізнавшись про це, позивач просила відповідача повернути доньку, але він відмовився. Позивач зверталась до поліції, до служби у справах дітей, просила їх посприяти у поверненні їй доньки, однак ні вирішення цього питання ні відповіді на її заяви не отримала. За таких обставин позивач вимушена звернутися до суду з позовною заявою про відібрання малолітньої доньки від батька та повернення її матері за попереднім місцем проживання та реєстрації, а також визначити місце проживання дитини разом з нею. Позивач наголошувала, що оскільки тривалий розгляд цієї справи без можливості спілкування малолітньої доньки з матір`ю може призвести до втрати емоційного контакту між ними, погіршення психоемоційного характеру відносин між матір`ю та малолітньою дитиною, вона одночасно з поданням позовної заяви звернулася до суду із заявою про забезпечення позову;

суд першої інстанції зазначив, що задоволення заяви про забезпечення позову в спосіб, який просить позивач, не вирішує спір по суті, а лише забезпечить збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з їх матір`ю, зважаючи на тривалість розгляду справи;

апеляційний суд, встановивши, що між сторонами дійсно існує спір про визначення місця проживання дитини; приймаючи до уваги, що дитина на час вирішення справи проживає з батьком; враховуючи право матері на спілкування з дитиною, відсутність факторів, що обмежують право на таке спілкування; виходячи із інтересів дитини, вважав обґрунтованими висновки суду про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Разом з цим, суд апеляційної інстанції вказав, що такий вид забезпечення позову, про застосування якого просить позивач та який встановлений судом, а саме: встановлення графіку перебування малолітньої доньки із сторонами у справі почергово через тиждень фактично є тимчасовою зміною місця проживання дитини, а саме проживання дитини разом з матір`ю протягом двох тижнів кожного місяця. Отже, фактично судом було вирішено позовні вимоги щодо визначення проживання малолітньої дитини. Тому суд зробив висновок, що підстав для забезпечення позову визначеного позивачем у заяві про забезпечення позову, адже такий вид забезпечення позову не враховує в повному обсязі інтереси малолітньої дитини, якій доведеться кожного тижня змінювати місце свого проживання та кожного разу адаптовуватись до обставин, які у зв`язку з цим виникатимуть. Крім того, застосування такого виду забезпечення позову фактично підмінюватиме собою рішення суду у справі та вирішуватиме позов (шляхом часткового задоволення) до розгляду справи по суті судом. За наявності підстав, позивач не позбавлена можливості звернутись до суду щодо забезпечення позову шляхом визначення іншого порядку (графіку) особистих зустрічей із малолітньою донькою.

Разом з цим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року в справі № 940/448/23 (провадження № 61-6470св24) вказано, що

«Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Володарського районного суду Київської області від 31 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення заяви. Тимчасово до набранням рішенням суду про визначення місця проживання дитини законної сили забезпечено позов шляхом встановлення зустрічей ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 , без присутності батька ОСОБА_2 та будь-яких інших осіб, з 10:00 год. кожного першого понеділка місяця по 10:00 год. кожного другого понеділка місяця та з 10:00 год. кожного третього понеділка місяця по 10:00 год. кожного четвертого понеділка місяця безперевно за своїм місцем проживання за адресою: кв. АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити надання дитини ОСОБА_3 для зустрічей дитини з матір`ю у встановлений судом графік побачень…

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що обставини цієї справи свідчать, що з метою недопущення розриву психологічного зв`язку між матір`ю і дитиною з плином часу, забезпечення належного контакту шестирічної доньки з кожним з батьків під час достатньо тривалого судового процесу щодо фізичної опіки над дитиною, який вже триває більше року, та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини (встановлення фізичної опіки над дитиною), доцільно забезпечити безперешкодне проведення батьківського часу (спілкування та побачень) матері з дитиною, участі матері у її вихованні.

87. Вжитий судом апеляційної інстанції захід забезпечення позову слід визнати таким, що не суперечить принципу співмірності з позовними вимогами, відповідає інтересам дитини та є гендерно нейтральним».

З урахуванням викладеного, касаційний суд вважає за необхідне передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норм у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року в справі № 940/448/23 (провадження № 61-6470св24) та зробити висновок про те, що: «застосування заходів забезпечення позову шляхом встановлення графіку перебування малолітньої дитини з матір`ю та батьком почергово, через певний (незначний) проміжок часу, не відповідає інтересам малолітньої дитини, яка буде вимушена кожного тижня змінювати місце свого проживання, адаптовуватись до обставин, які у зв`язку з цим виникатимуть, та зазнаватиме невиправданого стресу. Тому заяви про забезпечення позову шляхом встановлення графіку перебування малолітньої дитини з одним із батьків обов`язково належить оцінювати на предмет найкращим інтересам дитини, з точки зору усунення усіх ймовірних стресових ситуацій, пов`язаних із систематичною і постійною, через незначний проміжок часу, зміною місця перебування (особливо малолітньої) дитини».

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу № 177/2492/24 передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко