Справа № 352/11/25
Провадження № 22-ц/4808/771/25
Головуючий у 1 інстанції Олійник М. Ю.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Бойчука І. В.,

Василишин Л. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2025 року, в складі судді Олійника М. Ю., ухвалене в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» (надалі ТзОВ «Фінпром маркет») звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики посилаючись на те, що 10 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було укладено договір позики № 75349269. Договір підписано ОСОБА_1 шляхом використання електронного підпису, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора. У подальшому виконуючи умови договору, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» перерахувало кредитні кошти відповідачу в сумі 15 000 грн на його картковий рахунок.

Всупереч умовам договору та вимог законодавства відповідач не виконав своїх зобов`язань та допустив заборгованість.

У подальшому між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» було укладено договір факторингу № 2112 від 21 грудня 2021 року, відповідно до умов якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТОВ «Фінансова компанія управління активами» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за вищенаведеним договором.

У свою чергу,31 березня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступило право грошової вимоги до позичальників ТзОВ «Фінпром маркет».

Враховуючи вищезазначене, загальна сума заборгованості, на момент подання позовної заяви, за договором позики № 75349269 від 10 серпня 2021 року становить 50 820 грн., яка складається з: 15 000 грн заборгованість по кредиту та 35 820 грн заборгованість за відсотками.

Посилаючись на вказані обставини ТзОВ «Фінпром маркет» просило задовольнити позов.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінпром маркет» заборгованість за договором позики № 75349269 від 10 серпня 2021 року в розмірі 50 820 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000 грн.

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2025 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 22 січня 2025 року у цій справі залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Фінпром маркет» відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 22 січня 2025 року, у строк встановлений судом для подачі відзиву, апелянтом було подано зустрічний позов про захист прав споживача та визнання договору недійсним. Однак, ухвалою суду від 23 січня 2025 року апелянту відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви, оскільки така фактично була подана вже після ухвалення рішення у справі. З наведеним не погоджується, та зазначає, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення у справі у останній день процесуального строку, наданого апелянту для подання відзиву, позбавив його права на справедливий судовий розгляд, чим порушив основні засади цивільного судочинства.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд у порушення норм ч. 3 ст. 2 ЦПК України позбавив апелянта права подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, не з`ясував позиції апелянта щодо пред`явленого позову та відповідно не застосовував норми матеріального права на яких будувалась його позиція.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд не взяв до уваги те, що умови укладеного договору, зокрема п. 2.3, 5.3 договору є несправедливим, не відповідають положенням цивільного законодавства до даного виду договорів та порушують вимоги ЦК України та положення ЗУ «Про захист прав споживачів».

До того ж, відповідачем велась нечесна підприємницька практика, яка містила дії, які є агресивними, зокрема: докучання та неналежний вплив, лунали погрози здійснити незаконні або неправомірні дії, погрози про здійснення дзвінків третім особам з метою розголошення інформації про апелянта та здійснення візитів до його житла з метою опису майна. Вважає, що така діяльність суперечить вимогам законодавства у сфері захисту споживачів в тому числі і фінансових послуг.

Також, звертає увагу, що судом першої інстанції не було залучено до розгляду справи, як третю особу, Національний банк України, основною метою якого є захист інтересів вкладників і кредиторів та інших споживачів небанківських фінансових послуг та запобігання кризовим явищам. З врахуванням наведеного, рішення у цій справі безпосередньо впливає на права та обов`язки Нацбанку, а відтак він мав бути залучений до справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТзОВ «Фінпром маркет» вказує, що укладення договору у запропонованій формі із запропонованими умовами, відповідало внутрішній волі відповідача та відповідачем було вчинено чітку сукупність дій, спрямовану на отримання позики за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. У зв`язку з наведеним, просить заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2025 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 638 та частини 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Суд встановив, що 10 серпня 2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 75349269 (а. с. 11).

Згідно з п.п. 2.1. договору, сума (загальний розмір) позики становить 15 000 грн.

Відповідно до п.п. 2.2. договору, позика надається строком на 30 днів з 10 серпня 2021 року по 09 вересня 2021 року.

Згідно з п.п. 2.3. договору, процентна ставка (базова) на день за користування позикою становить 1,99 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Відповідно до пункту 4 договору позики сторони погодили, що проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення на залишок Позики.

Відповідно до п. 5. Підписанням цього договору позичальник підтверджує, що: 5.1. Позичальник ознайомився на сайті https: mycredit.ua/ua/documents-license/ з повною інформацією щодо Позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

У відповідності до п. 12 договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до довідки № КД-000004152/ТНПП від 17 грудня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» 10 серпня 2021 року перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 15 000 грн, що також підтверджується платіжною інструкцією № d4cac860-91ee-492b-840a-2bcf644ca67f (а.с. зв. 25-26).

21 грудня 2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» було укладено договір факторингу № 2112, відповідно до якого ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» право грошової вимоги до боржників за договорами позики в тому числі за договором № 75349269 від 10 серпня 2021 року (а.с. 27-34).

Згідно реєстру боржників до договору факторингу № 2112 від 21 грудня 2021 року, за № 2621 значиться ОСОБА_1 (а.с. 35-36).

31 березня 2023 року між ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТзОВ «Фінпром маркет» було укладено договір факторингу № 310323-ФМ, відповідно до якого ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» відступило на користь ТзОВ «Фінпром маркет» права грошової вимоги за договором № 75349269 від 10 серпня 2021 року, укладеного між ТзОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 (а.с.37-45).

Згідно реєстру боржників до договору № 310323-ФМ про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 31 березня 2023 року, який є додатком № 1 до вказаного договору, за № 2617 значиться ОСОБА_1 (а.с. 46).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за період з 10 серпня 2021 року по 08 грудня 2021 року позивачем нарахована заборгованість в сумі 50 820 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 000 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 35 820 грн. (а.с. 5-6).

Між тим, колегія суддів зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Таким чином нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування законом не передбачене. Враховуючи положення п. 2. 3. договору позики строк за договором № 203416906 закінчився 09 вересня 2021 року, стягненню підлягає заборгованість за період з 10 серпня 2021 року по 09 вересня 2021 року включно в розмірі 23 955, 00 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 000 грн та заборгованості зі сплати відсотків в сумі 8 955 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що умови укладеного договору, зокрема п. 2. 3, 5.3 договору є несправедливими, оскільки не відповідають положенням п. 5 ст. 8 ЗУ «Про захист прав споживачів», то такий довід є необґрунтованим виходячи з наступного.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Отже, наведені норми, які регулюють питання споживчого кредитування, передбачають, що починаючи з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, з 23 квітня 2024 року не більше 1,5%, а з 21 серпня 2024 року не більше 1%.

Вищенаведений договір позики було укладено 10 серпня 2021 року, а строк кредитування закінчувався через тридцять днів з моменту його укладення, тобто до набрання чинності вищевказаного закону. Тож встановлений сторонами договору розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки в розмірі 1,99% є справедливим у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» чинній на день виникнення правовідносин і не суперечить встановленим обмеженням, передбаченим ст. 21 ЗУ «Про споживче кредитування».

Слід зазначити, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Однак, дана норма стосується щодо вимог про нарахування пені, яку позивач не нараховував.

Що стосується посилання ОСОБА_1 на ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, то таке є безпідставним і ґрунтується виключно на припущеннях та спростовується змістом договору позики.

Стосовно доводів апелянта щодо незгоди з ухвалою суду від 23 січня 2025 року про повернення зустрічного позову ОСОБА_1 , слід зазначити наступне.

Згідно положень п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України не може враховувати заперечення апелянта на вищенаведену ухвалу, оскільки така підлягала оскарженню окремо від рішення суду. Відомостей про оскарження ОСОБА_1 вищенаведеної ухвали у відповідності до законодавчих норм матеріали справи не містять.

Посилання скаржника на те, що суд в порушення ст. 53 ЦПК України не залучив до участі у справі Національний банк Українине заслуговує на увагу, оскільки договір позики від 10 серпня 2021 року № 75349269укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», питання стягнення заборгованості за вказаним договором не стосується прав та обов`язків Національного банку України,оскільки він не є стороною вказаного вище договору.

Крім того, Національний банк України з підстав передбачених ч. 1. ст. 352 ЦПК України заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2025 року не оскаржував.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини та неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінпром маркет» заборгованість за кредитом у розмірі 23 955 грн.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до суду першої інстанції позовної заяви, позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. (а.с. 4), а також поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн. За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 3 633,60 грн (а.с. 161).

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду першої інстанцій скасовано й ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, сума задоволених позовних вимог складає 47,13% від заявлених, сплачений ТзОВ «Фінпром маркет» судовий збір за подання позовної заяви підлягає стягненню з ОСОБА_1 у розмірі 1 141 грн. 85 коп. (2 422,40 грн. * 47,13%), а витрати на правову допомогу у суді першої інстанціїу розмірі 1 649 грн. 79 коп. (3 500 грн * 47,13%).

Відповідачу за рахунок ТзОВ «Фінпром маркет» підлягає відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 920 грн. 83 коп. (3 633,60 грн. * (100% - 47,13%)).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» до ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» заборгованість за договором позики № 75349269 від 10 серпня 2021 року в розмірі 23 955 (двадцять три тисячі дев`ятсот п`ятдесят п`ять) грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. та заборгованості зі сплати процентів в сумі 8 955 (вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят п`ять) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 1 141 (одна тисяча сто сорок одна) грн. 85 коп., та витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстнції у розмірі 1 649 (одна тисяча шістсот сорок дев`ять) грн. 79 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн. 83 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Судді В. М. Барков

І. В. Бойчук

Л. В. Василишин