КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/15146/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4760/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Мерзлого Л.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, на обґрунтування якої зазначала, що 20 квітня 2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язались у майбутньому, на умовах і в порядку, визначених договором, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири (надалі Основний договір). При цьому, відповідно до розділу «Визначення термінів», квартирою є ізольоване житлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 , будівельний номер 62, що розташована на першому поверсі, складається з двох кімнат, загальною площею 50 кв.м. Так, представником продавця за цим договором був визначений ОСОБА_3 , що діяв на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко О.О. в день укладення попереднього договору - 20 квітня 2013.

На виконання умов цього договору, цього ж дня, 20 квітня 2013 року, було сплачено перший внесок 166 870 грн. та систематично вносились грошові кошти продавцю, що підтверджується розписками.

Загалом, згідно зі звітом незалежного аудитора за результатами перевірки фактичного виконання сторонами попереднього договору від 20 квітня 2013 року, складеного ТОВ «Аудиторська фірма «Кволіті Аудит», станом на 31.12.2013 року позивачем сплачено забудовнику 170 955,00 грн., протягом 2014 року додатково 61045,00 грн., а протягом 2015 року ще додатково 10000,00 грн. Загальна сума, сплачена протягом 2013-2015 років становить 242 000 грн.

Крім того, у листопаді 2014 року позивачу на її вимогу було видано технічний паспорт на квартиру, що також підтверджувало наявність прав позивача на укладення основного договору купівлі-продажу. Більш того, про наявність правовідносин між позивачем та забудовником - відповідачем 1 та про закріплення за позивачем квартири АДРЕСА_2 свідчить також лист-вимога від 26 травня 2015, яка була надіслана на адресу позивача забудовником ОСОБА_2 .

Позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовними вимогами до ОСОБА_2 про зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року по справі № 369/8708/15-ц було встановлено, що при укладенні попереднього договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було дотримано вимог закону щодо форми укладення такого роду договору, що пов`язана із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією. У зв`язку з чим, такий попередній договір є нікчемним та не створює юридичних наслідків, а тому, суд відмовив у вимогах щодо зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири.Вказане судове рішення набрало законної сили, отже, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, нікчемність попереднього договору, за яким позивач сплачувала кошти, не підлягає доказуванню.

Незважаючи на зазначене судове рішення, позивач продовжувала проживати у вказаній квартирі протягом наступних трьох років, під час яких відповідачі неодноразово вимагали від позивача сплати додаткових коштів або звільнення приміщення.

У грудні 2019 позивач дізналась про те, що квартира, за яку вона сплачувала грошові кошти, на даний час зареєстрована за іншою людиною - ОСОБА_4 , який зареєстрований власником вказаного майна державним реєстратором Виконавчого комітету Ірпінської міської ради 4 грудня 2019 на підставі акту приймання-передачі квартири від 14.11.2019 та договору на пайову участь у будівництві № П-24-65 від 14.01.2014 р.

Отже, у період прийняття коштів від позивача у 2014 та 2015 роках, відповідачем 1 ОСОБА_2 14 січня 2014 було укладено договір на пайову участь у будівництві, тобто ще один договір відносно того самого майна. Тобто, предметом попереднього договору, укладеного з позивачем та за який від останньої приймали кошти, була квартира, яка 4 грудня 2019 зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору, укладеного у січні 2014 року. Вказане свідчить про те, що протягом часу, коли Відповідачем 1 та ОСОБА_4 було укладено договір на пайову участь у будівництві № П-24-62 від 14.01.2014, відповідачі приймали від позивача грошові кошти, знаючи про наявність прав на майно у іншої особи.

Таким чином, у разі дійсного укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договору на пайову участь у будівництві № П-24-62 від 14.01.2014, ОСОБА_2 не мав права отримувати від позивача грошові кошти на підставі попереднього договору протягом 2014 та 2015 років та, більш того, вимагати від останньої проведення повного розрахунку за квартиру у травні 2015 року.

Дійсність договірних відносин між відповідачем 1 та ОСОБА_5 , а також їх законність підтверджені наказом Міністерства юстиції України від 21 серпня 2020 року №2201/7 «Про відмову у задоволенні скарги», відповідно до якого ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні скарги на реєстраційні дії, пов`язані з реєстрацією права власності на квартиру, за яку ОСОБА_1 платила, за ОСОБА_5 .

Оскільки, про дійсність вказаних обставин позивач дізналась з листа Міністерства юстиції України від 02.09.2020 року, то саме з цього часу позивач вважає свої права порушеними та такими, що не можуть бути відновленими у будь якому випадку, оскільки право власності на нерухоме майно вже зареєстроване за іншою особою.

З огляду на викладене, позивач стверджувала, що належним способом захисту порушених прав є звернення до суду з позовом про стягнення з відповідачів безпідставно набутих коштів. Так, у даному випадку, оскільки нікчемність договору, за яким відповідачами було отримано кошти, встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, застосування наслідків недійсності правочину поновить права позивача на грошові кошти, сплачені за таким нікчемним договором.

Враховуючи викладене, просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуте майно за нікчемним договором - грошові кошти у сумі 242 000 грн та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати (т. 1 а.с. 1-4).

20 квітня 2021 року ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що даний позов не може бути задоволений, оскільки позивач жодним чином не обґрунтувала чому саме ОСОБА_3 є відповідачем у даній справі. Позивач посилається як на підставу для стягнення з відповідача коштів на видану на його ім`я довіреність та на те, що нібито ОСОБА_3 передавав кошти ОСОБА_2 , проте в позові не йдеться про те, що ОСОБА_3 отримав хоча б якійсь кошти (т. 1 а.с. 58).

22 квітня 2021 року до суду від ОСОБА_3 також надійшла заява про сплив позовної давності, у якій відповідач просив відмовити в позові ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у зв`язку зі спливом позовної давності, обґрунтовуючи свою позицію тим, що 10.03.2016 року по справі № 369/8708/15-ц було постановлено рішення Києво-Святошинським районним судом Київської області про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу квартири. Суть позовних вимог складалась з вимоги позивача визнати, що ОСОБА_1 було сплачено кошти в розмірі 232 000 грн., а залишок невиконаного обов`язку по оплаті вартості квартири складає 110 804,50 грн., а також позивач просила суд зобов`язати ОСОБА_2 провести остаточні розрахунки залишку сум, що підлягають оплаті вартості у національній валюті та узгодити їх з ОСОБА_1 , вказані позовні вимоги пред`являлись з тих самих підстав, що і в справі № 369/15146/20. Рішення по справі № 369/8708/15-ц набрало законної сили. Судом встановлено, що 20.04.2013 року між сторонами та третьою особою, який є представником відповідача, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. Термін дії попереднього договору обмежений датою укладення основного договору, але не пізніше, ніж 30.12.2013 року, тобто, для позивача строк позовної давності почався з 31.12.2013 року та закінчився 31.12.2016 року, навіть якщо рахувати з дати набрання рішенням законної сили - 01.06.2016 року - день розгляду справи апеляційним судом (т. 1 а.с. 60).

09 серпня 2021 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ангелін І.І. надійшла заява про поновлення строку позовної давності, в якій, зокрема, зазначав про те, що позивач ОСОБА_1 немає юридичної освіти та не обізнана в нікчемності договорів, про нікчемність попереднього договору від 20.04.2013 вона дізналась після використання права на касаційне оскарження - у липні 2017 року, коли отримана копію судового рішення суду касаційної інстанції. Крім того, зазначав, що відповідач ОСОБА_2 вжив дії, які в силу ч. 1 ст. 264 ЦК України, переривають строк позовної давності - надіслав позивачу вимогу від 26.05.2015 про доплату коштів, в якій зазначив про часткове невиконання грошових зобов`язань, чим визнав факт часткового отримання коштів. Позивач продовжувала виконувати умови попереднього договору, що підтверджується розписками, більш того, вселилась у квартиру, яка ще була на стадії оформлення документів та проживала в ній до грудня 2019, тобто, до того часу, коли дізналась, що дана квартира державним реєстратором Виконавчого комітету Ірпінської міської ради 04.12.2019 на підставі акту приймання-передачі квартири від 14.11.2019 та договору про пайову участь у будівництві №П-24-65 від 14.0.1201, зареєстрована за іншою особою. Разом з тим, позивач вживала дії для відновлення своїх порушених прав - звернулась 03.01.2020 до Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП у Київській області із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності відповідачів та державного реєстратора, звернулась зі скаргою до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на незаконну бездіяльність слідчого. Також, позивач звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою на незаконну реєстрацію квартири за іншою особою, в задоволенні якої було відмовлено. Таким чином, представник позивача зазначає про те, що позивач не втратила зацікавленості у поновленні своїх прав. Так, у даному спорі, позов не є простроченим та стосується подій, які хоч і відбувалися, починаючи з 2013 року, але набули остаточного визначення 4 грудня 2019 року, коли квартира, в якій проживала позивач, була оформлена на третю особу. Просив поновити строк позовної давності на звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, оскільки останній пропущений з поважних причин (т. 1 а.с. 81-83).

13 лютого 2023 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Горчакова І.В. також надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 та просив відмовити в задоволенні позову з цієї підстави. Крім того, зазначав про те, що позовні вимоги були предметом неодноразового розгляду судами, а тому заявлений позов є зловживанням права, у подібних позовних вимогах ОСОБА_1 , судами було відмовлено, про що сама позивач зазначає у своєму позові (т. 1 а.с. 118-119).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, скасовано ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 10 лютого 2023 року про направлення справи за підсудністю до іншого суду, направлено справу для продовження розгляду до Ірпінського міського суду Київської області (т. 1 а.с. 161-164)

03 липня 2024 від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Балабан О.Ф. надійшли додаткові пояснення у справі, у яких зазначає про те, що строк дії довіреності, яку 20.04.2013 ОСОБА_2 видав на ім`я ОСОБА_3 з метою представляти його інтереси та здійснювати передбачені довіреністю дії в його інтересах, пов`язані із завершенням будівництва та юридичного оформлення права власності на нерухоме майно, становив лише 2 дні - до 22.04.2013. В той же день 20.04.2013 між позивачем та ОСОБА_3 укладено попередній договір. Разом з тим, позивач не виконала умови попереднього договору, а саме не внесла гарантовану суму в розмірі 179 080,50 грн. Позивачем частково вносились кошти в загальному розмірі 17 759,00 грн, проте, в подальшому до визначеного договором строку, а саме до 27.10.2013 позивачем грошові кошти не передавались. Таким чином, позивачем не виконано в повному обсязі покладені на неї зобов`язання щодо передачі гарантійних платежів в сумі 179 080,50 грн. до 27.10.2013. Звертав увагу суду, на те, що ОСОБА_3 , отримуючи кошти від позивача, діяв поза межами строку довіреності та за відсутності повноважень отримувати зазначені кошти. Відповідач ОСОБА_3 не передавав кошти ОСОБА_2 . Таким чином, стверджував, що матеріали справи не містять будь яких доказів передачі ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2 .

Крім того, представник відповідача зазначав про те, що якщо суд дійде висновку, що обставини справи доведені позивачем, то підлягає до застосування ст. 261 ЦК України, оскільки позивачу стало відомо про порушення її прав з моменту встановлення судом першої інстанції обставин щодо нікчемності договору, а саме 10.03.2016. Саме з 10.03.2016 позивач мала пред`явити вимогу до відповідача ОСОБА_2 про повернення переданих грошових коштів. Водночас, матеріали справи не містять доказів зацікавленості позивача в отриманні належних їй коштів, які ніби то були передані останньою ОСОБА_2 . Позивач продовжувала проживати в квартирі, яка їй не належала, незважаючи на існування судового рішення, тобто до 2019. Зазначені дії обмежували відповідача ОСОБА_2 у праві розпоряджатися майном. Таким чином, твердження позивача про те, що вона ніби-то дізналась про порушення своїх прав лише у 2020 у зв`язку з отриманням листа Міністерства юстиції України від 02.09.2020 не відповідає дійсності та є таким, що спотворює дійсні обставини справи. Щодо твердження представника позивача про поважність причин пропуску для звернення до суду з даним позовом таких як необізнаність позивача про наслідки визнання нікчемності договору, представник відповідача звертає увагу суду на те, що в розгляді справи №369/8708/15-ц приймав участь представник позивача Демченко І.П. та останній однозначно розтлумачив наслідки нікчемності правочину. В задоволенні позову просив відмовити. Застосувати строк позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 234-239).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2024 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів на суму 242000 грн. - відмовлено (т. 2 а.с. 114-123).

Не погодившись з рішенням районного суду, 22 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ангелін І.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (т. 2 а.с. 125-128).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що рішення суду першої інстанції є помилковим та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального права та з неповним з`ясуванням обставин справи.

Вказував, що як було встановлено судом першої інстанції в день укладання попереднього договору від 20.04.2013 року, представник забудовника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 під час його підписання та під час отримання грошових коштів у розмірі 166 870 грн. діяв на підставі довіреності від 20.04.2013 року. Строк дії довіреності - до 22.04.2013 року, тобто два дні. Таким чином, забудовник ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 166 870 грн. на виконання укладеного договору. Після 20.04.2013 року ОСОБА_1 сплачувала грошові кошти ОСОБА_3 . Додатково сплачена сума становить 75 130 грн., що підтверджується копіями розписки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року по справі №369/8708/15-ц було встановлено нікчемність попереднього договору від 20.04.2013 року, як такого, щодо якого не дотримано вимоги закону до його форми.

Таким чином, суд першої інстанції мав стягнути з забудовника ОСОБА_2 грошові кошти, які він отримав через свого представника ОСОБА_3 на підставі довіреності, а саме 166 870 грн. А з відповідача ОСОБА_3 суд мав стягнути кошти, які були ним отримані поза межами довіреності у сумі 75 130 грн., які підтверджені розписками, написаними ним власноручно. Незважаючи на те, що вказані обставини були встановлені судом першої інстанції, суд безпідставно відмовив у повному обсязі у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Як вбачається з розписки від 20 квітня 2013 року, виконання цього договору з боку ОСОБА_1 було розпочато в день укладення попереднього договору, тобто 20 квітня 2013 року. При цьому, набувач коштів за недійним договором забудовник ОСОБА_2 вжив дії, які в силу ч. 1 ст. 264 ЦК України переривають строк позовної давності - надіслав позивачці ОСОБА_1 вимогу від 26 травня 2015 року про доплату коштів, в якій зазначив про часткове невиконання грошових зобов`язань, чим визнав факт часткового отримання коштів. ОСОБА_1 продовжувала виконувати попередній договір, що підтверджуються доданими розписками, більш того, вселилась в квартиру, яка була ще на стадії оформлення документів та проживала в ній до грудня 2019 року, коли дізналась, що квартира, за яку позивач сплачувала грошові кошти, на даний час зареєстрована за іншою особою державним реєстратором Виконавчого комітету Ірпінської міської ради 4 грудня 2019 року на підставі акту приймання-передачі квартири від 14.11.2019 р. та договору на пайову участь у будівництві № П-24-65 від 14.01.2014 р.

Крім того, ОСОБА_1 вживала дії для відновлення своїх порушених прав - звернулась 03.01.2020 року до Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП у Київській області з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності відповідачів та державного реєстратора, звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області зі скаргою на незаконну бездіяльність слідчого, що підтверджується копією ухвали від 18.02.2020 року.

Також, позивач звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою на незаконну реєстрацію квартири за іншою особою, що підтверджується копією наказу Міністерства юстиції України від 21.08.2020 р. № 2201/7 «Про відмову у задоволенні скарги».

Всі докази вжиття заходів ОСОБА_1 , спрямованих на відновлення власних порушених прав, наявні в матеріалах справи та підлягали оцінці судом першої інстанції.

Отже, оскільки квартира, яка була предметом нікчемного договору, була у позивачки в постійному користуванні до грудня 2019 року, а 4 грудня 2019 року була переоформлена на іншу людину, вказана обставина повністю унеможливила будь-які подальші домовленості з відповідачами про оформлення квартири на підставі нових договорів та свідчила про однозначне небажання повернути позивачці грошові кошти, отримані за попереднім договором від 20 квітня 2013 року.

Всі вказані обставини свідчать про те, що позивачка не втратила зацікавленості у поновленні своїх прав та не припиняла вживати дії, спрямовані на їх поновлення. Отже, застосування судом строку позовної давності є помилковим та таким, що порушує норми матеріального права та свідчить про неповноту дослідження всіх обставин справи (т. 2 а.с. 125-128).

13 січня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення (т.2 а.с. 170-172).

02 квітня 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Балабан О.Ф. подала письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких просила відмовити в її задоволенні. На обґрунтування заперечень зазначено, що позивач в позові просила стягнути гроші солідарно а в апеляційній скарзі в частках, що свідчить про зміну позовних вимог в суді апеляційної інстанції. Крім того, ОСОБА_2 будь-які гроші від позивачки не отримував і такі докази у справі відсутні, а позивачка з червня 2016 року коли дізналась про набуття законної сили рішенням суду від 10 березня 2016 року яким встановлено нікчемність попереднього договору, пропустила строк позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом (т. 2 а.с. 221-226).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ангелін І.І. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Демченко І.П. заперечував проти задоволення скарги і просив її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_1 була сповіщена врученням повідомлення 20 травня 2025 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Ангелін І.І. підтвердив в суді факт належного сповіщення позивачки про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Відповідач ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом 26 червня 2025 року був сповіщений 24 травня 2025 року про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату особисто поштового повідомлення суду. Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Балабан О.Ф. була сповіщена 15 травня 2025 року повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС. Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Демченко І.П. підтвердив в суді факт належного сповіщення позивачки про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 147-153, 168-169, 175-178, 191-206, 229).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.04.2013 (Відповідач-1) ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом КМНО за реєстровим № 818, уповноважив Відповідача-2 ОСОБА_3 представляти його права та здійснювати передбачені довіреністю дії в його інтересах, пов`язані із завершенням будівництва, прийняття в експлуатацію та юридичного оформлення права власності на нерухоме майно - частину житлового будинку, квартир та інших нежитлових приміщень. Строк дії довіреності визначений до 22.04.2013. Тобто, Відповідач-1 уповноважив Відповідача-2 представляти його інтереси лише протягом 2 (двох) днів (т. 1 а.с. 15-16).

20.04.2013 між Позивачем ОСОБА_1 та Відповідачем-2 ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом КМНО 20.04.2013 за реєстровим № 818, від імені Відповідача-1 ОСОБА_2 , укладено попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язуються в майбутньому, на умовах і в порядку, визначених цим договором, укласти і належним чином нотаріального посвідчити договір купівлі-продажу квартири (т. 1 а.с. 12-14).

Разом з тим, в матеріалах справи міститься розписка від імені ОСОБА_3 , про те, що останній отримав від ОСОБА_1 згідно попереднього договору від 20.04.2013 за купівлю-продаж квартири АДРЕСА_2 , суму 166 870,00 грн. Дану розписку засвідчено двома свідками (т. 1 а.с. 17).

Докази на підтвердження того, що дані кошти були передані ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

До матеріалів справи долучено додатки до попереднього договору (від 15.07.2012, 23.10.2012, 29.08.2012, 25.06.2014, 27.09.2014, 01.12.2014, 11.03.2014, 20.05.2014, 21.01.2015), в яких зазначається про те, що відповідно до умов попереднього договору від 20.04.2013 ОСОБА_1 вносила частину грошових коштів за частину житлового будинку/квартири у житловому будинку, який буде збудовано за адресою: АДРЕСА_3 . Додатки підписані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . При цьому Додаток від 15.06.2012 року підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27).

Згідно з копією листа, адресованого ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 , останній зазначав, що між сторонами укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 прийняла на себе зобов`язання в строк до 27.10.2013 року сплатити залишок вартості квартири. Станом на 25.05.2013 року заборгованість не сплачена і складає 338 206 грн., що в перерахунку до офіційного курсу Національного Банку України складає 16 006 доларів США. В зв`язку з викладеним, звертався з вимогою в строк до 26.06.2015 року виконати прийняті на себе зобов`язання. У разі невиконання прийнятих зобов`язань у вказаний строк, такі дії будуть розцінюватись як відмова від виконання умов договору, що підпадає під дію п. 5.2. вказаного Попереднього договору із настанням наслідків, передбачених п. 5.6 того ж договору (т. 1 а.с. 85).

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу та зобов`язання вчинити дії (т. 1 а.с. 30-33).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року по справі № 369/8708/15-ц було встановлено, що при укладенні попереднього договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було дотримано вимог закону що форми укладення такого роду договору, що пов`язана із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією. У зв`язку з чим, такий попередній договір є нікчемним та не створює юридичних наслідків. Суд відмовив в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про зобов`язання укласти основний договір купівлі-продажу та зобов`язання вчинити дії (т. 1 а.с. 30-33).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.06.2016 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року залишено без змін.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення Державного реєстратора Курищука М.М. на підставі якого відкрито розділ № 224 на квартиру та внесено запис про право власності № 34447564 за ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 38-40).

Згідно з висновком Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 05 серпня 2020 року, рекомендує відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 11.12.2019, оскільки оскаржуване рішення прийнято державним реєстратором Курищук М.М. відповідно до законодавства (т. 1 а.с. 38-40).

Також, в матеріалах справи міститься ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2020 року у справі № 369/1602/20, якою зобов`язано уповноваженого слідчого Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП у Київській області розглянути заяву ОСОБА_1 протягом 24 годин з моменту отримання копії ухвали слідчого судді та невідкладно зареєструвати подану заяву ОСОБА_7 про вчинення злочину до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати за цією заявою про вчинення злочину досудове розслідування у формі досудового слідства за вчинення дій, які мають ознаки складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України (т. 1 а.с. 34-35).

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Частинами 2, 3 ст. 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Слід зазначити, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що 20.04.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом КМНО 20.04.2013 за реєстровим № 818, від імені ОСОБА_2 , укладено попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язуються в майбутньому, на умовах і в порядку, визначених цим договором, укласти і належним чином нотаріального посвідчити договір купівлі-продажу квартири (т. 1 а.с. 12-14).

В матеріалах справи міститься розписка від імені ОСОБА_8 , про те, що останній отримав від ОСОБА_1 згідно попереднього договору від 20.04.2013 за купівлю-продаж квартири АДРЕСА_2 , суму 166 870,00 грн. Дану розписку засвідчено двома свідками (т. 1 а.с. 17).

За додатками до попереднього договору (від 15.07.2012 року - 5500 грн (що є еквівалент 500 доларів США), 23.10.2012 року - 1640 грн. (що є еквівалент 200 доларів США), 29.08.2012 року - 8174 грн.( що є еквівалент 610 доларів США), 25.06.2014року - 2445 грн. (що є еквівалент 300 доларів США), 27.09.2014 року - 8856 грн. (що є еквівалент 600 доларів США), 01.12.2014 року - 8150 грн. (що є еквівалент 500 доларів США), 11.03.2014 року - 10640 грн. (що є еквівалент 800 доларів США), 20.05.2014 року - 8505 грн. (що є еквівалент 700 доларів США), 21.01.2015 року - 10000 грн. (що є еквівалент 476 доларів США)), відповідно до умов попереднього договору від 20.04.2013 року ОСОБА_1 вносила частину грошових коштів за частину житлового будинку/квартири у житловому будинку, який буде збудовано за адресою: АДРЕСА_3 . Додатки підписані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . При цьому Додаток від 15.06.2012 року про внесок 2445 грн. (що є еквівалент 300 доларів США) підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27).

Доказів передачі вказаних коштів ОСОБА_3 ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даній справі має місце безпідставне отримання коштів з боку відповідача ОСОБА_3 за рахунок позивачки на суму 230 780 грн. та відповідача ОСОБА_2 на суму 2445 грн.

За пунктом 6.1 попереднього Договору від 20 квітня 2013 року, попередній договір мав дію до укладення Основного договору, але не пізніше ніж 30 грудня 2013 року включно (т. 1 а.с. 14).

Підписуючи додатки до попереднього Договору, позивачка ОСОБА_1 мала пересвідчитись про наявність (відсутність) повноважень ОСОБА_3 на їх укладання (підписання) та (або) отримання за ними грошей, а відтак про наявність порушеного права за відсутності продовження (пролонгації) договірних відносин та відсутності факту укладення основного договору після 30 грудня 2013 року.

Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року по справі № 369/8708/15-ц було встановлено, що при укладенні попереднього договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було дотримано вимог закону що форми укладення такого роду договору, що пов`язана із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією. У зв`язку з чим, такий попередній договір є нікчемним та не створює юридичних наслідків (т. 1 а.с. 30-33).

Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.06.2016 року було залишено без змін, а відтак набрало законної сили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.06.2017, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року залишено без змін.

Оскільки попередній договір від 20.04.2013 року за рішенням суду визнано нікчемним, а відтак, передані на виконання цього нікчемного правочину грошові кошти, є безпідставно набутим майном, що підлягає поверненню на користь ОСОБА_1 .

Таким чином, з 01 червня 2016 року позивач ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість та повинна була дізнатись про відсутність прав на спірну квартиру за яку нею частково була сплачені гроші за вищевказаним нікчемним договором, а відтак й про порушення свого права за захистом якого вона звернулась подавши позов 11 листопада 2020 року (т. 1 а.с. 1-42).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі заявили клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року по справі № 369/8708/15-ц було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.06.2016 року, та набрало законної сили, а відтак трирічний строк позовної давності сплив 01 червня 2019 року.

З позовом про стягнення безпідставно набутих коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач звернулася 11 листопада 2020 року подавши по пошті відповідну позовну заяву, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кожен окремо, заявили про застосування наслідків пропуску строку позовної давності як підставі відмови в позові.

Об`єктивних доказів та підстав, наявності поважних причин пропуску такого строку апелянтом ОСОБА_1 та її представником - адвокатом Ангеліним І.І. не наведено і в суді апеляційної інстанції. При цьому, необізнаність сторони в питаннях права не є підставою для поновлення пропущеного строку, а посилання на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 14 червня 2017 року у справі № 369/8708/15-ц з дати ухвалення якої позивачка зазначала, що дізналась про порушення свого права, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив, оскільки рішення Києво-Святошинського районного суд Київської області від 10 березня 2016 року було залишено без змін ухвалою суду апеляційної інстанції 01 червня 2016 року, а відтак набрало законної сили, і саме з цієї дати позивачка повинна була дізнатись про порушення свого права та мала об`єктивну можливість звернутись до суду із вказаним позовом.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачкою пропущено строк позовної давності, при цьому, позивачкою не наведено належних та допустимих доказів щодо непереборних та об`єктивних перешкод, які не залежали б від волі особи та які б перешкоджали позивачу в реалізації її права щодо звернення до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів у визначений законодавством термін.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 вживала дії щодо поновлення свої порушених прав, а саме зверталась 03.01.2020 року до Києво-Святошинського відділу поліції ГУ НП у Київській області з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності відповідачів та державного реєстратора та зверталась до Міністерства юстиції України зі скаргою на незаконну реєстрацію квартири за іншою особою, не можуть бути визнані судом поважними підставами поновлення строку позовної давності.

Посилання апелянта на відповідь МЮ України разом з висновком Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 05 серпня 2020 року, за яким відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 від 11.12.2019, оскільки оскаржуване рішення прийнято державним реєстратором Курищук М.М. відповідно до законодавства цих висновків не спростовує, а тому колегія суддів їх відхилила (т. 1 а.с. 38-40).

Доводи представника апелянта - адвоката Ангеліна І.І. про фактичне проживання у вказаній квартирі до грудня 2019 року, сплату комунальних послуг за користування житлом не може бути визнано підставою для визнання права на вказану квартиру та (або) вчиненням дій, які свідчать про переривання строку позовної давності. При цьому, колегія суддів зауважила, що в частині таких квитанцій споживач послуг прізвище не зазначено, а в частині інших квитанцій споживачем послуг у квартирі за вищевказаною адресою зазначався саме відповідач ОСОБА_2 .

Посилання апелянта на довіреність від 06 березня 2012 року від ОСОБА_2 на уповноваження Небоги В.В. на вчинення певних дій є новим доказом, який не був поданий до районного суду, при цьому, посилання апелянта на її наявність вищевказаних висновків суду не спростовує, не може бути визнано підставою для поновлення строку і задоволення позовних вимог, тому колегія суддів їх відхилила (т. 2 а.с. 215).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак, відхиляються судом як необґрунтовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов