ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 711/7308/21

провадження № 61-7492св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Євгеній Анатолійович, Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:Акціонерне товариство «Сенс Банк», приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Кондакова Неля Володимирівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 липня 2023 року у складі судді Демчика Р. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року у складі колегії суддів Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмаги Є. А., Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Кондакова Н. В. (далі - приватний нотаріус Черкаського МНО), про визнання недійсними електронних торгів, скасування протоколу проведення електронних торгів, акта про реалізацію предмета іпотеки, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та застосування реституції.

Позов мотивовано тим, що на примусовому виконанні виконавчого округу Черкаської області перебував виконавчий лист від 26 листопада 2010 року № 2?2661/2010, виданий на підставі рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 15 листопада 2010 року у справі № 2-2661/10, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 боргу в сумі 90 497,63 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 721 809,10 грн (виконавче провадження № НОМЕР_1, далі - ВП № НОМЕР_1).

05 серпня 2021 року ДП «Сетам» проведено електронні торги з продажу належної позивачці квартири АДРЕСА_1 , за результатами яких визначений переможець торгів - ОСОБА_2 , складено протокол та акт проведення електронних торгів.

26 серпня 2021 року ОСОБА_2 отримав у нотаріуса свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів та здійснив державну реєстрацію права власності на придбану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачка вважала електронні торги незаконними, такими, що проведені з порушенням Закону України «Про виконавче провадження», Порядку реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, що призвело до порушення її прав та законних інтересів.

Позивачка зазначала, що визначення вартості об`єкта оцінки було проведено суб`єктом оціночної діяльності на замовлення приватного виконавця з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема об`єкт оцінки не оглядався та не досліджувався, приватний виконавець Бурмага Є. А. не ознайомив сторони виконавчого провадження із результатами визначення вартості квартири.

Також ОСОБА_1 як на порушення порядку проведення торгів посилалась на те, що зазначена квартира використовується як місце постійного проживання позивачки, її чоловіка ОСОБА_3 , їх неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , племінника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте приватний виконавець Бурмага Є. А. порушив вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо обов`язку отримання дозволу від органу опіки та піклування на примусову реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою має її неповнолітня дочка ОСОБА_4 .

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:

визнати недійсними електронні торги від 05 серпня 2021 року, проведені ДП «Сетам» та оформлені протоколом № 549280 з реалізації трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

скасувати протокол проведення електронних торгів від 05 серпня 2021 року № 549280, організованих ДП «Сетам», з реалізації нерухомого майна - трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

скасувати акт про проведені електронні торги (про реалізацію предмета іпотеки), складений приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Бурмагою Є. А.;

скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів від 26 серпня 2021 року № 900, видане приватним нотаріусом Черкаського МНО Кондаковою Н. В.;

скасувати реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого за ОСОБА_2 ;

припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Придніпровський районний суд міста Черкаси рішенням від 25 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд керувався тим, що порушень в діях приватного виконавця Бурмаги Є. А. під час передачі майна на реалізацію не виявлено, доказів порушення правил проведення електронних торгів позивачем не надано, отже, підстави для визнання електронних торгів недійсними відсутні. Також відмовив у задоволенні решти позовних вимог, які є похідними від вимоги про визнання торгів недійсними.

Суд першої інстанції під час розгляду справи врахував обставини, встановлені ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28 січня 2022 року у справі № 2-2661/10, якою у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Бурмаги Є. О., стягувач - ПАТ «Укрсоцбанк», зацікавлені особи: Товарна біржа «Ініверсальна», ОСОБА_6 , ДП «СЕТАМ», ОСОБА_3 відмовлено.

Встановлено, що приватний виконавець у визначений законодавством строк повідомив боржника про початок примусового виконання рішення, надіславши за адресою, зазначеною у виконавчому документі, постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією. Також встановлено, що боржник ОСОБА_1 отримала ідентифікатор доступу до АСВП і мала безперешкодний доступ до матеріалів виконавчого провадження.

Місцевий суд зазначив, що приватний виконавець постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності направив боржниці поштовою кореспонденцією. ОСОБА_1 у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», цю постанову не оскаржувала.

Вимогу щодо надання доступу до об`єкту оцінки було надіслано ОСОБА_1 рекомендованим листом, однак вимога виконана не була, у зв`язку з чим оцінка майна була проведена на підставі наявних матеріалів виконавчого провадження.

Також боржниця була повідомлена про результати оцінки квартири приватним виконавцем Бурмагою Є. А. та про реалізацію її квартири, зокрема, що початок торгів відбудеться 05 серпня 2021 року, тобто, ОСОБА_1 була повідомлена про реалізацію її квартири у спосіб, визначений законодавством, у строки та в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Місцевий суд виснував, що у приватного виконавця Бурмаги Є. А. не виникло обов`язку звертатись до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію квартири, оскільки ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_3 , та дочка ОСОБА_4 на час передачі квартири на примусову реалізацію в ній не були зареєстровані.

Також суд врахував, що реалізована квартира є не єдиним житлом, що знаходиться у власності ОСОБА_1 , зокрема, боржниці належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 , про що вона зазначала в позові та скарзі на дії приватного виконавця, що також було встановлено ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 28 січня 2022 року у справі № 2-2661/10.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його до апеляційного суду. Апеляційну скаргу мотивувала тим, що місцевий суд не взяв до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19, про те, що державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

Черкаський апеляційний суд постановою від 04 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 липня 2023 року залишив без змін.

Апеляційний суд виснував, що під час вирішення справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивача про те, що реалізація квартири, належної ОСОБА_1 , призвела до порушення прав неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про необхідність отримання приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на її реалізацію, оскільки на час передачі квартири на електронні торги в ній не були зареєстровані ні позивач, ні дочка ОСОБА_4 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у травні 2024 року, ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення позивач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не взяли до уваги те, що визначення вартості об`єкта оцінки було проведено суб`єктом оціночної діяльності без фактичного огляду, приватний виконавець Бурмага Є. А. не ознайомив сторони виконавчого провадження із результатами визначення вартості квартири, реалізована квартира використовується як місце постійного проживання позивачки, її чоловіка ОСОБА_3 , неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та племінника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Приватний виконавець Бурмага Є. А. порушив вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо обов`язку отримання дозволу від органу опіки та піклування на примусову реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою має її неповнолітня дочка ОСОБА_4 .

Доводи інших учасників справи

У вересні 2024 року на адресу Верховного Суду від АТ «Сенс Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів касаційної скарги, просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Також у жовтні 2024 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмаги Є. А., в якому відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими та безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що Придніпровський районний суд міста Черкаси рішенням від 15 листопада 2010 року у справі № 2-2661/10 позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Київської міської філії задовольни. Стягнув солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Київської міської філії заборгованість за договором кредиту № 895/06-034-50 від 12 лютого 2007 року в сумі 90 497,63 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 721 809,10 грн.

Придніпровський районний суд міста Черкаси 26 листопада 2010 року видав виконавчий лист у справі № 2-2661/10.

Відповідно до постанови приватного виконавця Бурмаги Є. А. від 09 серпня 2018 року у ВП № НОМЕР_1 відкрито виконавче провадження про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 90 497,63 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 721 809,10 грн (т. 1, а. с. 55).

25 червня 2021 року приватний виконавець Бурмага Є. А. прийняв постанову про поновлення вчинення виконавчих дій (т. 1, а. с. 58).

У постанові про поновлення вчинення виконавчих дій від 25 червня 2021 року зазначено, що відповідно до відповіді Управління з питань державної реєстрації від 23 червня 2021 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 станом на 23 червня 2021 року відсутні зареєстровані особи.

25 червня 2021 року приватний виконавець Бурмага Є. А. прийняв постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника (т. 1, а. с. 59).

29 червня 2021 року приватний виконавець Бурмага Є. А. прийняв постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання Товарну біржу «Універсальна» для участі у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2?2661/2010, виданого Придніпровським районним судом міста Черкаси 26 листопада 2010 року (т. 1, а. с. 61).

Згідно з висновком Товарної біржі «Універсальна» про вартість майна від 05 липня 2021 року, складеного за результатом проведення оцінки нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_1 , а саме трикімнатної квартири, загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартість квартири станом на 05 липня 2021 року визначено на рівні 762 900,00 грн без ПДВ (т. 1, а. с. 57).

Інформації щодо оскарження зазначеної оцінки про вартість нерухомого майна у визначеному законом порядку матеріали справи не містять.

05 липня 2021 року приватний виконавець Бурмага Є. А. сформував заявку та передав квартиру на примусову реалізацію до ДП «Сетам» для організації та проведення торгів (т. 1, а. с. 63-64).

Згідно з протоколом проведення електронних торгів від 05 серпня 2021 року № 549280 трикімнатна квартира, загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , реалізована за ціною 762 900,00 грн, переможець торгів - ОСОБА_2 .

Встановлено, що Придніпровський районний суд міста Черкаси ухвалою від 02 вересня 2021 року замінив у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа від 26 листопада 2010 року № 2?2661/2010 з ПАТ «Укрсоцбанк» на стягувача на АТ «Альфа-Банк».

Придніпровський районний суд міста Черкаси ухвалою від 28 січня 2022 року у справі № 2-2661/10 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Бурмаги Є. А., стягувач - АТ «Альфа-Банк», зацікавлені особи: Товарна біржа «Універсальна», ОСОБА_6 , ДП «Сетам», ОСОБА_3 , відмовив. Ухвала набрала законної сили 28 лютого 2022 року.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень Соснівський районний суд міста Черкаси заочним рішенням від 18 січня 2021 року (з урахуванням ухвали цього суду від 27 липня 2021 року про виправлення описки) у справі № 712/16075/18 позов АТ «Альфа-Банк» задовольнив частково. У рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 12 лютого 2007 року № 895/06-034-50 станом на 13 листопада 2018 року у сумі 161 813,71 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку складає 4 514 602,51 грн, звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_4 , шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У решті позовних вимог відмовив.

Черкаський апеляційний суд постановою від 15 квітня 2021 року у справі № 712/16075/18 апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задовольнив. Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 січня 2021 року скасував в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення та ухвалив нове рішення, яким виселив ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 .

Верховний Суд постановою від 17 серпня 2022 року у справі № 712/16075/18 заочне рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 січня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року в частині вирішення вимоги про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 скасував й ухвалив в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1 відмовив.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень Соснівський районний суд міста Черкаси ухвалою від 23 січня 2023 року допустив поворот виконання рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 січня 2021 року у справі № 712/16075/18. У порядку повороту виконання рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 січня 2021 року вселив ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_1 .

Черкаський апеляційний суд постановою від 16 березня 2023 року у справі № 712/16075/18 ухвалу Соснівського районного суду міста Черкаси від 23 січня 2023 року скасував. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поворот виконання рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 січня 2021 року шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 відмовив.

Верховний Суд ухвалою від 21 липня 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 16 березня 2023 року відмовив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

У статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, у якому фактично проживає боржник.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.

Відповідно до наведених правових норм виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими виконавча служба укладає відповідний договір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) дійшла висновку про те, що з огляду на правову природу процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, проведення процедури прилюдних торгів є правочином.

Такий висновок узгоджується і з нормами статей 650, 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах, публічних торгах та визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

У правовій доктрині сформульовано точку зору, згідно з якою продавцем майна, яке реалізується з торгів у межах виконання рішення суду, є власник майна, оскільки саме його майно продається; держава не переносить на себе право власності на це майно і діє в зазначеному випадку від імені власника-боржника.

Таким чином, з аналізу змісту статей 203, 215, 650, 655 і 656 ЦК України, положень Порядку реалізації арештованого майна вбачається, що: реалізація майна на прилюдних торгах полягає у продажі майна, за яким продавцем відчужуваного майна є боржник, переможець прилюдних торгів виступає покупцем, а особами, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба (приватний виконавець) та організатор електронних торгів; складання за результатами проведення прилюдних торгів акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Такий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 587/2230/21.

Згідно з пунктом 1 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, в редакції, чинній на час проведення електронних торгів (далі - Порядок), електронний аукціон - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних аукціонів, за яким його власником стає учасник, який під час аукціону запропонував за нього найвищу ціну.

Реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку».

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що для застосування наслідків недотримання вимог закону під час вирішення спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Подібний висновок також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 обґрунтовувала позов, зокрема тим, що 05 серпня 2021 року електронні торги з реалізації належної їй квартири АДРЕСА_1 були проведені з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, що визначення вартості об`єкта оцінки було проведено суб`єктом оціночної діяльності на замовлення приватного виконавця без його фактичного огляду, приватний виконавець Бурмага Є. А. не ознайомив сторони виконавчого провадження із результатами визначення вартості квартири.

Допущені приватним виконавцем порушення при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню у порядку, передбаченому цим Законом (схожий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц, провадження № 14-529цс19).

ОСОБА_1 , вважаючи зазначені дії приватного виконавця Бурмаги Є. А. щодо визначення вартості об`єкта нерухомого майна, направленого на реалізацію, незаконними, звернулася до суду із відповідною скаргою 18 серпня 2021 року.

Придніпровський районний суд міста Черкаси ухвалою від 28 січня 2022 року у справі № 2-2661/10 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Бурмаги Є. А., стягувач - АТ «Альфа-Банк», зацікавлені особи: Товарна біржа «Універсальна», ОСОБА_6 , ДП «Сетам», ОСОБА_3 , відмовив. Ухвала набрала законної сили 28 лютого 2022 року.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що дії приватного виконавця Бурмаги Є. А. при підготовці проведення прилюдних торгів, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, на які посилається ОСОБА_1 , не призвели до порушення проведення електронних торгів та не можуть бути підставою для визнання їх недійсними.

Також ОСОБА_1 обґрунтовувала позов тим, що виконавець не отримав попередньої згоди органу опіки та піклування на продаж цього нерухомого майна, яке є постійним місцем проживання ОСОБА_1 , її чоловіка ОСОБА_3 , їх неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та племінника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина друга статті 29 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Цьому кореспондує абзац другий частини другої статті 13 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про вільне пересування).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Відповідно до частини перша статті 405 ЦК України, яка кореспондує частині першій статті 156 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-X (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЖК УРСР), члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК УРСР).

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Вимога про отримання дозволу державним виконавцем від органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема передбачених статтями 17 та 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.

За змістом статті 1, частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (тут і далі - у редакції, чинній на час проведення електронних торгів) діти (особи віком до 18 років) - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (тут і далі - у редакції, чинній на час передачі на реалізацію нерухомого майна) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

У пункті 28 розділу VІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції, чинній на час передачі на реалізацію нерухомого майна, далі - Інструкції з організації примусового виконання рішень), визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а у разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, відповідно до положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Інструкції з організації примусового виконання рішень державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 вересня 2020 року в справі № 303/3043/19, від 18 березня 2021 року у справі № 164/1145/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 442/2252/17.

Згідно із пунктами 68-69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21), на неврахування висновків якої посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, повноваження держвиконавця не мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених ЦПК України, для вирішення судових спорів. Як приклад можна навести статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон України «Про виконавче провадження», такими повноваженнями держвиконавця не наділяє. Також, наприклад, держвиконавець позбавлений можливості встановлювати, чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в межах виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань держвиконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) зробила висновок про те, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим на підставі самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в межах виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування. Зазначене стосується також і дій приватних виконавців (пункти 70, 71, 116, 117). Тобто державний чи приватний виконавець повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування яким мають діти (пункт 72).

Вирішуючи спір у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вона у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15), який зводиться до такого: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо житлового приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам собою факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (пункти 88-90).

При цьому дбати про дітей та їх інтереси мають насамперед батьки, а держава охороняє інтереси дітей у разі вчинення саме батьками дій, які можуть нашкодити інтересам дітей.

Згідно із пунктом 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21), враховуючи зміст частини шостої статті 29 ЦК України одного лише факту наявності права власності на квартиру недостатньо для встановлення квартири місцем проживання, визначеним абзацом п`ятим статті 3 Закону про вільне пересування. Для офіційного встановлення місця проживання існує реєстрація такого місця, передбачена зокрема частиною десятою статті 6 Закону про вільне пересування та Правилами реєстрації місця проживання.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Отже, з урахуванням наведеного для правильного вирішення справи за позовом про визнання недійсними електронних торгів з реалізації нерухомого майна, у контексті дотримання прав та інтересів дітей, необхідно оцінити добросовісність дій боржника, а саме: статус нерухомого майна (чи є воно предметом іпотеки), з якого часу діти зареєстровані в спірному житловому будинку; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації; чи проживають вони разом з батьками у спірному житловому будинку; чи дотримано порядок їх вселення у спірне нерухоме майно; чи є спірне майно єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше житло у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; звернути увагу на ступінь споріднення між дітьми і боржником та інші обставини.

Крім того, суд повинен встановити, чи відчуження житлового будинку суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо житлового приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 442/2252/17.

У справі, яка переглядається, встановлено:

26 листопада 2010 року Придніпровський районний суд міста Черкаси видав виконавчий лист № 2?2661/2010 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 боргу в сумі 90 497,63 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 721 809,10 грн;

09 серпня 2018 року приватний виконавець Бурмага Є. А. прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2?2661/2010 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 90 497,63 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 721 809,10 грн;

відповідно до листа Управління з питань державної реєстрації від 23 червня 2021 року, наданого на вимогу виконавця, у квартирі АДРЕСА_1 , станом на 23 червня 2021 року відсутні зареєстровані особи;

25 червня 2021 року приватний виконавець Бурмага Є. А. прийняв постанову про поновлення вчинення виконавчих дій, які були зупинені постановою виконавця від 01 квітня 2019 року;

25 червня 2021 року приватний виконавець Бурмага Є. А. прийняв постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника;

29 червня 2021 року приватний виконавець Бурмага Є. А. прийняв постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання Товарну біржу «Універсальна» для участі у виконавчому провадженні;

згідно з висновком Товарної біржі «Універсальна» про вартість майна від 05 липня 2021 року, вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на 05 липня 2021 року визначено на рівні 762 900,00 грн без ПДВ;

відповідно до листа Управління з питань державної реєстрації від 05 липня 2021 року ОСОБА_1 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , до 07 червня 2021 року;

05 липня 2021 року приватний виконавець Бурмага Є. А. сформував заявку та передав квартиру на примусову реалізацію до ДП «Сетам» для організації та проведення електронних торгів;

згідно з протоколом проведення електронних торгів від 05 серпня 2021 року № 549280 трикімнатна квартира АДРЕСА_5 , реалізована за ціною 762 900,00 грн, переможець торгів - ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, встановивши, що як на час направлення приватним виконавцем Бурмагою Є. А. заявки ДП «Сетам» щодо реалізації належної на праві власності ОСОБА_1 квартири шляхом проведення електронних торгів (05 липня 2021 року), так і на час проведення електронних торгів з її реалізації (05 серпня 2021 року), ОСОБА_1 та неповнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зазначеній квартирі не були зареєстровані, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що у приватного виконавця Бурмаги Є. А. не виникло обов`язку звертатись до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію квартири.

Такого висновку суди дійшли також з огляду на те, що ОСОБА_1 не надала суду доказів, що іпотечне майно, яке було реалізоване на спірних електронних торгах, було єдиним місцем проживання позивачки та членів її сім`ї, які, відповідно до вимог статей 29, 405 ЦК України, мають право користування ним, а також не навела причин зняття з реєстрації місця проживання в ній.

Отже, висновки судів про відсутність допущених приватним виконавцем Бурмагою Є. А. правил проведення спірних електронних торгів, зокрема, положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо обов`язку приватного виконавця під час передачі на реалізацію нерухомого майна, належного позивачу, відповідають встановленим обставинам справи та узгоджуються з висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21), на яку посилається заявниця, розглянула виключну правову проблему в контексті необхідності отримання держаним (приватним) виконавцем дозволу органу опіки і піклування на примусову реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, та дійшла висновку про необхідність отримання державним (приватним) виконавцем дозволу органу опіки і піклування на примусову реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, однак саме у цій справі не погодилась з доводами скаржниці, оскільки дійшла висновку, що у її онуків житлові права на її нерухомість не виникли з огляду на недобросовісні дії скаржниці щодо реєстрації місця проживання власних онуків саме з метою перешкоджання виконавчому провадженню.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, які викладені у наведеній постанові Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи, оцінюючи їх у сукупності. Так, на відміну від справи № 755/12052/19, у справі, що переглядається, на час проведення спірних електронних торгів з реалізації квартири в ній не було зареєстровано малолітніх чи неповнолітніх дітей, а доказів на спростування зазначених обставин матеріали справи не містять.

Доводи касаційної скарги про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» унеможливлював реалізацію спірної квартири на електронних торгах, яка є постійним місцем проживання боржника та предметом застави для забезпечення кредиту в іноземній валюті, є безпідставними з огляду на те, що ОСОБА_1 , як встановили суди, є співвласником іншої житлової нерухомості - квартири АДРЕСА_2 , отже, спірна квартира не є майном, яке підпадало під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів, оцінюючи загалом доводи касаційної скарги у контексті дотримання права та інтересів дитини під час реалізації на спірних електронних торгах квартири, яка належала ОСОБА_1 , не вбачає неправильного застосування судами норм матеріального права у правовідносинах щодо порядку реалізації майна на прилюдних торгах.

Доводи позивачки щодо порушення приватним виконавцем Бурмагою Є. А. порядку реалізації спірної квартири на прилюдних торгах, а також докази, надані сторонами на підтвердження вимог позову та їх спростування, були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанції, як судами з`ясування фактів.

Верховний Суд є судом оцінки права, а не встановлення факту. До повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права. Верховний Суд не має права вдаватися до оцінки обставин справи, їх встановлювати, змінювати саме ту оцінку, яку здійснили суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.

Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).

На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованими.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 25 липня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк