П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року місто Київ

справа № 757/20394/24-ц

провадження №22-ц/824/1800/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - АТ КБ «ПриватБанк»

розглянув в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Петриком Віталієм Васильовичем,

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Бусик О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 20243 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є клієнтом банку - АТ КБ «ПриватБанк».

19 січня 2024 року ОСОБА_2 - мама позивача повідомила останньому, що на її особистий контактний номер телефону у VoIP-застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber» надійшло смс-повідомлення із наступним змістом «Доброго дня, ОСОБА_2 . Передайте будь ласка ОСОБА_1 інформацію», в якому також містилась додатком «Позасудова вимога» від 19 січня 2024 року №20.1.0.0.0/7-240119/27134, підписана керівником Департаменту зі стягнення проблемної заборгованості в регіоні ОСОБА_5 .

Зміст позасудової вимоги від 19 січня 2024 року №20.1.0.0.0/7- 240119/27134 зводився до того, що у позивача є заборгованість за кредитним договором №SAMDNWFC4 - УНІВЕРСАЛЬНА від 26 січня 2015 року (загальний розмір заборгованості - 4 457.34 UAH; загальна сума прострочення - 710.79 UAH) та за кредитним договором №SAMDNWFC2 - оплата частини від 07 червня 2021 року (загальний розмір заборгованості - 537.96 UAH; загальна сума прострочення - 425.48 UAH). Загальний розмір заборгованості за кредитом(-ами) - 4 995.30 UAH.

У випадку несплати заборгованості, як випливає із позасудової вимоги від 19 січня 2024 року №20.1.0.0.0/7-240119/27134, відповідачем планувалось звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та збитків, відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на належне позивачу майно, внесення позивача до реєстру боржників, передача інформації про позивача як про неплатника до Бюро кредитних історій, стягнення додаткових судових витрат у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, нарахування штрафних санкцій за статтею 625 ЦК України та інфляційних втрат.

Одразу ж після цього позивач зателефонував на гарячу лінію відповідача з метою з`ясування всіх обставин кредитної заборгованості та наміром владнати ситуацію, що склалась. Згодом позивачем було виплачено заборгованість за кредитними договорами №SAMDNWFC4 - універсальна від 26 січня 2015 року та №SAMDNWFC2 - оплата частинами від 07 червня 2021 року, а такі є закриті.

Про саму заборгованість позивач не знав та навіть не здогадувався, що остання існує у зв`язку з тим, що його контактний номер телефону був змінений.

Клієнти надають свої особисті дані банку з впевненістю, що вони будуть збережені в таємниці та використані тільки у визначених цілях, зокрема таких як видача кредитів. Банк має встановлений законодавством України обов`язок зберігати конфіденційні дані своїх клієнтів та не розголошувати їх без згоди.

Розповсюдження кредитної історії клієнта без його дозволу становить порушення цього обов`язку. Враховуючи те, що відповідач фактично розголосив дані, що містять банківську таємницю це порушило довіру позивача до банку.

Більше того, розповсюдження банком банківської таємниці мамі свого клієнта викликали серйозні наслідки, включаючи конфлікти та розчарування в родинних відносинах. Після того, як мама позивача дізналася про кредитну заборгованість сина - ОСОБА_1 , їх стосунки розладились, зникло взаєморозуміння та, на даному підґрунті, виникли сварки. В даному випадку, мама клієнта, отримавши доступ до інформації про кредитну історію свого сина, відчула негативні емоції.

Вона висловила незадоволення щодо фінансових рішень свого сина (позивача) та обурення за те, що він не повідомив її про свої фінансові обставини, що спричинило напруження в їхніх відносинах та призвело до сварок. Сам позивач також зазнав сильних душевних хвилювань та постійно переймався через те, що відносини з мамою значно погіршились.

Будучи невдоволений тим, що відповідачем було направлено позасудову вимогу саме мамі позивача, через що вони посварились, а їхні відносини погіршились, позивач поскаржився на такі дії у технічну підтримку ПриватБанку, подавши електронну скаргу, зокрема з проханням вирішити дану ситуацію та надати відповідь, на підставі чого ПриватБанк відправляє такого типу смс-повідомлення з даними, що містять банківську таємницю третім особам.

Не отримавши жодної відповіді, позивач звернувся до відділення ПриватБанку, де йому працівник ПриватБанку за допомогою службового планшета показав рішення щодо скарги позивача, яке міститься на Єдиній сторінці звернень в HelpDesk. Також на прохання позивача роздрукувати вищезазначене рішення, працівники ПриватБанку йому повідомили, що це є неможливим, а позивач може сфотографувати його собі на мобільний пристрій. Так, у відповідності до рішення за заявкою №15845165 встановлено ( ОСОБА_6 НОМЕР_1 провідний спеціаліст Hard Collection ГО надав коментар), що позивач знаходився у нього в роботі на досудовій стадії.

В портреті боржника була знайдена мати ОСОБА_2 . Зі свого робочого месенджера НОМЕР_2 ОСОБА_2 було направлено скрін листа про досудову вимогу сина із проханням передати інформацію. Через час, боржник зв`язався з оператором через месенджер, в ході діалогу він вибачився та заплатив борг.

Також, вищезазначеним рішенням за заявкою №15845165 було встановлено, що «оскільки в повідомленні, яке було надіслано мамі боржника, тобто третій особі, містилась інформація про персональні дані (сума боргу, інформація про досудову вимогу), скарга на розголошення даних є обґрунтованою.».

Отже, відповідач визнав, що дані про позивача (клієнта ПриватБанку), які становили банківську таємницю були розповсюджені третій особі.

Рішенням Пеерського районного суду м.Києва від 11 червня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Петрик В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У позовній заяві було зазначено, що розповсюдження банком банківської таємниці мамі свого клієнта викликали серйозні наслідки, включаючи конфлікти та розчарування в родинних відносинах.

Після того, як мама апелянта дізналася про кредитну заборгованість сина - ОСОБА_1 , їх стосунки розладились, зникло взаєморозуміння та, на даному підґрунті, виникли сварки. Мама клієнта, отримавши доступ до інформації про кредитну історію свого сина, відчула негативні емоції та відчуття. Вона висловила незадоволення щодо фінансових рішень свого сина та обурення за те, що він не повідомив її про свої фінансові обставини, що спричинило напруження в їхніх відносинах та призвело до сварок. Сам ОСОБА_1 також зазнав сильних душевних хвилювань та постійно переймався через те, що відносини з мамою значно погіршилися.

Судом першої інстанції не було взято до уваги твердження апелянта та помилково зроблено висновок про те, що апелянт не зазначив в чому моральна шкода виражалась, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.

ОСОБА_1 у позовній заяві належним чином обґрунтував заподіяння йому моральної шкоди, зокрема пояснив в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача АТ КБ « ПриватБанк».

Відповідно до тексту Постанови Верховного Суду України від 27.09.2017 р. у справі №6-1435цс17 суд дійшов такого висновку:

«Зазначаючи, що факт розповсюдження персональних даних не може бути підтвердженням завдання моральної шкоди, суди не звернули уваги на те, що позивач пов`язував моральну шкоду зі спричиненими йому неправомірними діями відповідача душевними стражданнями. Також суди не звернули увагу на приписи ст. 276 ЦК України щодо обов`язку особи, діями якої порушене особисте немайнове право фізичної особи, вчинити необхідні дії для його поновлення, про що в матеріалах справи докази відсутні. Згідно з ч. 2 ст. 276 ЦК України, якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням».

Верховний Суд України прийшов до висновку, що, відмовляючи у задоволенні заявлених вимог у цій справі з підстав недоведеності спричинення шкоди, суди «фактично поклали на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його права на таємницю телефонного спілкування, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права, гарантії від порушень якого закріплені Конституцією України».

Верховний Суд України вказав, що «суди мали б виходити з презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію»

Враховуючи вищезазначене, можемо зробити висновок, що позивачам у справах про відшкодування моральної шкоди внаслідок розкриття банківської таємниці не може бути пред`явлено вимогу надання підтвердження отриманої моральної шкоди.

Специфіка природи моральної шкоди у випадках порушення немайнових прав осіб, таких як право на банківську таємницю, передбачає безумовний характер наявності моральної шкоди у разі наявності встановленого факту порушення права особи. Обґрунтування матеріального еквіваленту спричиненої шкоди потребує оцінки характеру та обсягу моральних страждань, їх тривалості та впливу на життя особи, права якої були порушені.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Отже, законодавець наділив саме суд правом визначати розмір грошового відшкодування.

Згідно частини 2 статті 1076 ЦК України у разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди.

Направлена на особистий контактний номер телефону у УоІР-застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Вайбер» мамі позивача «позасудова вимога» від 19.01.2024 №20.1.0.0.0/7-240119/27134, підписана керівником Департаменту зі стягнення проблемної заборгованості в регіоні ОСОБА_5 від відповідача свідчить про те, що відповідач передав третім особам персональні дані позивача, зокрема відомості про заборгованість позивача перед відповідачем за кредитним договором.

Отже, працівником банку було допущено розголошення банківської таємниці, зокрема розголошено відомості про банківські рахунки позивача, фінансово- економічний стан позивача, його персональні дані тощо.

Позивач-позичальник письмової згоди на розголошення та розкриття банківської таємниці не надавав, що стверджується відсутністю таких дозволів. Проте відповідач в порушення чинного законодавства здійснив незаконні та неправомірні дії, які полягають у розголошенні ним персональних даних та зазначених відомостей про клієнта і його кредитні правовідносини, а тому позивач звертається за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Абібулаєва Т.Г. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Судом установлено, що 11 липня 2018 року позивачем ОСОБА_1 було підписано Анкету-Заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, згідно якої останній шляхом підписання цієї Анкети-Заяви приєднався до Умов і правил надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті Банку privatbank.ua. Зі змінами Умов і правил зобов`язався знайомитися самостійно на сайті privatbank.ua.

Анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка підписана клієнтом Банку разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які розміщені на сайті privatbank.ua є формою Договору про надання банківських послуг у АТ КБ "ПриватБанк". Договір про надання банківських послуг за своєю правовою природою є змішаним договором та включає в себе в тому числі умови договору банківського рахунка та договору про використання електронного платіжного засобу, який є підставою для відкриття карткових/поточних рахунків клієнтам Банку та видачі до них платіжних карток.

07 червня 2021 року позивачем було оформлено банківський продукт "Оплата частинами".

19 січня 2024 року ОСОБА_2 - мама позивача повідомила останньому, що на її особистий контактний номер телефону у VoIP-застосунку для дзвінків і обміну повідомленнями «Viber» надійшло смс-повідомлення із наступним змістом «Доброго дня, ОСОБА_2 . Передайте будь ласка ОСОБА_1 інформацію», в якому також містилась додатком «Позасудова вимога» від 19 січня 2024 року №20.1.0.0.0/7-240119/27134, підписана керівником Департаменту зі стягнення проблемної заборгованості в регіоні ОСОБА_5 .

Зміст вищезазначеної позасудової вимоги від 19 січня 2024 року №20.1.0.0.0/7- 240119/27134 зводився до того, що у позивача є заборгованість за кредитним договором №SAMDNWFC4 - УНІВЕРСАЛЬНА від 26 січня 2015 року (загальний розмір заборгованості - 4 457.34 UAH; загальна сума прострочення - 710.79 UAH) та за кредитним договором №SAMDNWFC2 - оплата частини від 07 червня 2021 року (загальний розмір заборгованості - 537.96 UAH; загальна сума прострочення - 425.48 UAH). Загальний розмір заборгованості за кредитом(-ами) - 4 995.30 UAH.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, проте не зазначив в чому моральна шкода виражалась, не надано доказів її завдання, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо не: самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особі зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності: фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч. З ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в спорах про відшкодування маральної (немайнової) шкоди» що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 містить правовий висновок, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

У постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі №569/20510/19 наведено правову позицію, що "тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання "особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав".

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи".

Факт неправомірності дій має бути встановлений у визначеному чинним законодавством порядку, а саме, підтверджений відповідним доказами, або судовим рішенням, яке буде мати преюдиційне значення для цієї справи

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 1ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Згідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України).

Фотографії, надані як докази визнання відповідачем своєї вини містять набраний текст на планшеті, який не містить жодних реквізитів стосовно особи, яка цей текст набрала, її посади та підпису.

З огляду фотографій, наданих позивачем, не вбачається за можливе а) встановити походження таких знімків, де ці знімки і коли було зроблено; б) не надано згоди особи на проведення фото- та відеозапису, що додані до матеріалів справи; в) не зазначено ким (уповноважену особу Банку) визнано вину Банку; г) не вбачається встановити автора цих "текстів"; д) невідомо чи підписано ці "тексти" і в якій спосіб, тощо.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає у тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з додержанням порядку збирання, подання та дослідження доказів.

Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи (Постанова ВП ВС від 7 грудня 2021 року у справі №905/902/20 (пункт 6.27)).

Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Наведене узгоджується із висновком, сформованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12- 8гс23).

З доказів, наданих ОСОБА_1 неможливо встановити авторів листування. Автор "мама" не дає змогу ідентифікувати особу відправника і особу отримувача даних повідомлень.

Доводи позивача ОСОБА_1 про обізнаність його матері щодо наявної у нього кредитної заборгованості спричинило напруження в їхніх відносинах та призвело до сварок, а томупотребує сатисфакції в розмірі 120 000 грн. є безпідставними та такими, що не заслуговують довіри та суперечать принципу розумності.

Керуючись судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі Дж. К. та Інші проти Швеції ( J.K. AND OTHERS v. SWEDEN ) ЄСПЛ наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування поза розумним сумнівом (beyondreasonable doubt). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Таким чином, підлягає доказуванню факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діяннями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Лише заява позивача про те, що він зазнав сильних душевних хвилювань та постійно переймався через те, що відносини з мамою значно погіршилися, жодним чином не підтверджує дійсний факт наявності таких страждань.

Доказів на підтвердження того, що в результаті отримання його матір`ю інформації про заборгованість в розмірі 4995,30 грн. йому було заподіяно моральну шкоду, і така моральна шкода має причинний зв`язок з досудовою вимогою відповідача, позивач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надав.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди в заявленому розмірі у сумі 120 000 грн., на підставі яких позивач ОСОБА_1 оцінив свої моральні страждання, а також не довів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою. Позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання. Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не було доведено обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), завданих йому діями відповідача, а також характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

З огляду на встановлені обставини, з урахуванням того, що позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявність моральної шкоди, що його негативні емоції досягли рівня страждання або приниження, які заподіяли моральну шкоду в розмірі 120 000 грн., причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його обґрунтуванням позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися. А отже доводи позивача щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставинам справи, висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Петриком Віталієм Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус