Справа № 305/28/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2024 року у складі судді Дочинця С.І., у справі за позовом Тячівської окружної прокуратури Закарпатської області, поданою в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації) до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (Рахівська районна військова адміністрація), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про визнання недійсним розпорядження, скасування свідоцтва про право власності та державних реєстрацій, повернення земельної ділянки у державну власність,-

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року Тячівська окружна прокуратура Закарпатської області, в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатської обласної військової адміністрації), звернулася в суд із позовом до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області (Рахівська районна військова адміністрація), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання недійсним розпорядження, скасування свідоцтва про право власності та державних реєстрацій, повернення земельної ділянки у державну власність.

Позов мотивовано тим, що Тячівською окружною прокуратурою Закарпатської області встановлено підстави для вжиття заходів представницького характеру у зв`язку з порушенням Рахівською районною державною адміністрацією вимог земельного законодавства внаслідок розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення.

Встановлено, що на підставі розпорядження голови Рахівської районної державної адміністрації №5 від 06.01.2012 «Про затвердження проекту землеустрою, втрат сільськогосподарського виробництва та передачу земельної ділянки у приватну власність, за межами населеного пункту» ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га для індивідуального дачного будівництва, на території Ясінянської селищної ради, полонина Драгобрат, за межами населеного пункту.

В подальшому, 19.08.2014 Управлінням Держземагентства у Рахівському районі на підставі розпорядження голови Рахівської РДА № 5 від 06.01.2012 та технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, розробленої ПП ОСОБА_2 , здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га для індивідуального дачного будівництва в Державному земельному кадастрі.

Надалі, на підставі розпорядження голови Рахівської РДА №5 від 06.01.2012 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-014 від 19.08.2014, державним реєстратором Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою № 339049188 від 13.07.2023.

Також, державним реєстратором Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, на підтвердження вказаної державної реєстрації, видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності № 27276870 від 25.09.2014.

Однак, вважає, що розпорядження голови Рахівської РДА №5 від 06.01.2012 є незаконним та підлягає визнанню недійсним, свідоцтво про право власності, державна реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та державна реєстрація права приватної власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також підлягають скасуванню, а спірна земельна ділянка поверненню у державну власність виходячи з наступного.

Так, згідно з фрагментом із Публічної кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталу 3 Свидовецького ДП «Ясінянське ЛМГ» лісовпорядкування 2010 року, виготовленого Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :08:001:0395 частково накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, що перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Ясінянське лісомисливське господарство» та знаходиться в межах 3 кварталу Свидовецького лісництва вказаного підприємства.

Факт належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується викопіюванням з таксаційних матеріалів Свидовецького лісництва державного підприємства з нанесеними межами земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395, що здійснені філією «Ясінянське лісомисливське господарство» ДСГП «Ліси України».

Також, на підставі розпорядження голови Закарпатської ОДА № 570 від 23.08.2018 «Про надання згоди на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), ТОВ «Ланд ком» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) державної власності, що перебувають у постійному користуванні державного підприємства «Ясінянське ЛМГ» на підставі державного акта на право постійного користування на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000378 від 18.12.1996 та розташовані за межами населених пунктів на території Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області (Свидовецьке лісництво, квартали 1 - 13, 15).

Так, на підставі вказаної технічної документації сформовано, зокрема, земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером :06:001:0118 площею 1 180,168 га, відомості про яку зареєстровано в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Водночас, у пояснюваній записці, що є складовою вказаної технічної документації, зазначено, що частина земель лісогосподарського призначення кварталу 3 Свидовецького лісництва державного підприємства площею 28,15 га не увійшла до технічної документації (хоча такі охоплюються державним актом на право постійного користування землею), позаяк на землі лісового фонду накладаються земельні ділянки приватної власності.

Враховуючи вищенаведене, земельна ділянка з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га сформована та передана у приватну власність ОСОБА_1 за рахунок земель лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000378 від 18.12.1996.

В свою чергу, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав ДП «Ясінянське ЛМГ», зокрема, в частині права на користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, набутого на підставі державного акта на право постійного користування землею серії І-ЗК № 000378 від 18.12.1996.

Отже, за результатами аналізу положень ст.ст. 122 та 149 ЗК України вбачається, що повноваження на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення станом на момент надання спірної земельної ділянки у приватну власність належали Кабінету Міністрів України, при цьому, Держгеокадастр вправі був розпоряджатись лише земельними ділянками сільськогосподарського призначення, до яких земельна ділянка з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га не належить.

Кабінет Міністрів України не приймав рішень про вилучення із постійного користування ДП «Ясінянське ЛМГ» чи передачу у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395.

Крім того, погодження на вилучення з постійного користування ДП чи філії «Ясінянське ЛМГ» земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395 не надавалось, така земельна ділянка знаходиться в лісовому фонді філії «Ясінянське ЛМГ».

Також, у розпорядженні Рахівської районної державної адміністрації № 5 від 06.01.2012 відсутні відомості про вилучення земельної ділянки у землекористувача - ДП «Ясінянське ЛМГ».

Водночас, в розпорядженні голови Рахівської районної державної адміністрації №5 від 06.01.2012 відсутні відомості про зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395 із земель лісогосподарського призначення на землі для індивідуального дачного будівництва, що свідчить також про порушення ст. 20 ЗК України, ст. 57 ЛК України.

На підставі викладеного, вказане розпорядження Рахівської районної державної адміністрації є незаконним та підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 16, 21 Цивільного кодексу України та ст. 21, 152 Земельного кодексу України.

З приводу власника (розпорядника) спірною земельною ділянкою лісогосподарського призначення зазначав, що повноваження станом на час видання головою Рахівської районної державної адміністрації розпорядження № 5 від 06.01.2012 належали Закарпатській обласній державній адміністрації.

В період з 08.04.2012 по 27.05.2021 вказані повноваження належали виключно Кабінету Міністрів України.

Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції від 27.05.2021, чинній на момент пред`явлення позовної заяви до суду) обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Відповідно, перебування земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га у власності ОСОБА_1 створює перешкоди Закарпатській обласній державній адміністрації у володінні, користуванні та розпорядженні вказаною земельною ділянкою лісогосподарського призначення, у зв`язку з чим, порушені права та законні інтереси держави у даних правовідносинах підлягають захисту шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га у власність держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи наведене, свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 25.09.2014, яке підтверджує право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0395 підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Відповідно, з метою ефективного захисту порушеного права в даних правовідносинах, підлягає також скасуванню в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0395 з одночасним припинення права власності такої на вказану земельну ділянку.

Враховуючи наведене, з метою ефективного захисту та поновлення прав держави, належним та ефективним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є також скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрацій земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395.

При цьому, повернення у власність держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації земельної ділянки є єдиним пропорційним і належним способом відновлення порушених інтересів держави у вказаному спорі.

Тячівською окружною прокуратурою, на виконання ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», попередньо повідомлено (лист № 07.52-104-1922вих-23 від 12.04.2023) Закарпатську обласну державну адміністрацію про виявлені порушення, на що отримано відповідь за № 5877/06-16 від 25.04.2023 про те, що у зв`язку із відсутністю коштів для сплати судового збору, облдержадміністрація просить розглянути питання можливість захисту державних інтересів у сфері земельних відносин органами прокуратури.

Однак, Закарпатська обласна державна адміністрація, як власник спірної земельної ділянки, володіючи інформацією з вказаного листа про порушення законодавства щодо спірної земельної ділянки, а саме про незаконність вибуття вказаної ділянки з державної власності, не вживала протягом тривалого часу дієвих заходів на поновлення прав держави.

Щодо правових підстав для представництва інтересів держави, наведених в позовній заяві, слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18 виклав правову позицію з приводу представництва прокуратурою інтересів держави.

Отже, участь прокурора у вказаній справі, з урахуванням вищезазначеної практики суду, є законною, не порушує справедливого балансу та зумовлена не тільки захистом державного, але й публічного інтересу, який полягає в захисті прав держави.

На підставі викладеного позивач просив визнати недійсним розпорядження голови Рахівської районної державної адміністрації № 5 від 06.01.2012 «Про затвердження проекту землеустрою, втрат сільськогосподарського виробництва та передачу земельної ділянки у приватну власність, за межами населеного пункту», на підставі якого земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0395площею 0,1 га передано у приватну власність ОСОБА_1 ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 25.09.2014, видане ОСОБА_1 . Рахівським районним управлінням юстиції Закарпатської області; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на вищезазначену земельну ділянку, припинивши право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку; скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію вказаної земельної ділянки; зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га.

Стягнути з відповідачів на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати у справі.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Закарпатська обласна прокуратура просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Поляк О.Д. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Прокурор Закарпатської обласної прокуратури Андрейчик А.М. в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. На підставі ч.2 ст.372 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності нез`явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію прокурора, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до акту обстеження ділянок лісового фонду АЕФ «Гірська» від 21.05.1998 слідує, що на території АЕФ рахувалось першопочатково 534 га всіх земель, з яких прийнято до земель держлісфонду Ясінянської ДЛМП 320,5 га; додатково обстежено 213,5 га, ці землі складалися з пасовищ, чагарників, сінокосів, рідколісся.

Розпорядженням голови Рахівської районної державної адміністрації № 5 від 06.01.2012 «Про затвердження проекту землеустрою, втрат сільськогосподарського виробництва та передачу земельної ділянки у приватну власність, за межами населеного пункту» ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га для індивідуального дачного будівництва, на території Ясінянської селищної ради, полонина Драгобрат, за межами населеного пункту.

Згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , розробленого ПП ОСОБА_2 2010 року, здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га для індивідуального дачного будівництва на землях запасу Ясінянської селищної ради, полонина Драгобрат, за межами населеного пункту.

Як вбачається з пояснювальної записки, земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту смт. Ясіня, суміжні території належать до земель загального користування та межує з землями запасу селищної ради.

Розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для дачного будівництва ОСОБА_1 , рекреаційна комісія з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою Рахівської РДА погодила висновок №192 від 22.11.2011 про погодження проекту землеустрою.

Відповідно до копії акту погодження меж земельної ділянки від 03.02.2014 слідує, що межі земельної ділянки, виділеної у власність ОСОБА_1 , проходять по землях запасу Ясінянської селищної ради.

З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-014 від 19.08.2014 вбачається, що 19.08.2014 Управлінням Держземагентства у Рахівському районі на підставі розпорядження голови Рахівської РДА № 5 від 06.01.2012 та технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, розробленої ПП ОСОБА_2 , здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га для індивідуального дачного будівництва в Державному земельному кадастрі.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №339049188 від 13.07.2023 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га на території Ясінянської селищної ради, полонина Драгобрат, за межами населеного пункту. Підстава для реєстрації права власності за ОСОБА_1 рішення місцевого органу державної влади № 5 від 06.01.2012.

Як вбачається з довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 02.11.2023, ринкова вартість земельної ділянки, кадастровий номер :08:001:0395, площею 0,1 га, становить 21 347,54 грн.

Листами ДП «Ясінянське ЛГ» №853 від 28.07.2023, №920 від 10.08.2023 повідомлено, що відомості стосовно надання погодження на вилучення земельних ділянок, зокрема з кадастровим номером :08:001:0395, у філії відсутні.

Згідно розпорядження голови Закарпатської ОДА № 570 від 23.08.2018 «Про надання згоди на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), надано згоду ДП «Ясінянське ЛМГ» на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), загальною площею 29500,6 га.

На підставі вказаного розпорядження ТОВ «Ланд ком» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) державної власності, що перебувають у постійному користуванні державного підприємства «Ясінянське ЛМГ» для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг.

Як вбачається з пояснюваної записки, що є складовою вказаної технічної документації, земельна ділянка з кадастровим номером :08:001:0395, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , накладається на землі лісогосподарського призначення.

Згідно повідомлення № 07.52-104-1922 вих-23 від 12.04.2023, Тячівською окружною прокуратурою, повідомлено Закарпатську обласну державну адміністрацію про виявлені порушення.

Разом з тим, як вбачається з викопіювання з графічних матеріалів території Ясінянської селищної ради Рахівського району, виконаної директором Карпатського біосферного заповідника, земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться за межами і не накладається на територію ДП «Ліси України» (філія «Ясінянське ЛМГ»).

Окрім того, встановлено, що судом розглядався адміністративний позов прокурора Закарпатської області до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, Закарпатської обласної державної адміністрації, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача міськрайонного управління Держкомзему у м. Рахів та Рахівському районі Закарпатської області та ОСОБА_1 про скасування розпорядження голови Рахівської районної державної адміністрації від 06.01.2012 року.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2012 року у справі №2а-0770/2099/12, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2014, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 квітня 2016 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2014 року скасовано. Провадження у справі закрито.

Відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач на обґрунтування заявлених вимог вказував, що земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 частково накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, котра перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Ясінянське лісомисливське господарство» (правонаступником якого є ДП «Ліси України»).

Разом з тим, позивач не зазначив та не довів належними, допустимими, достатніми доказами площу, параметри, конфігурацію часткового накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку лісогосподарського призначення.

Наданий до справи фрагмент з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталів 3 Свидовецького та 12 Станіславського лісництва ДП «Ясінянське ЛМГ» (лісовпорядкування 2010 року) не ідентифікує площу, параметри, конфігурацію часткового накладення, на яке голослівно посилався прокурор, не містить інформації щодо визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі.

Окрім того, вищезазначений фрагмент із публічної кадастрової карти України, як вірно відмітив суд першої інстанції, суперечить викопіюванням з графічних матеріалів території Ясінянської селищної ради Рахівського району, виконаної директором Карпатського біосферного заповідника, де земельна ділянка ОСОБА_1 знаходиться за межами і не накладається на територію ДП «Ліси України» (філія «Ясінянське ЛМГ»).

Прокурором не було надано висновку експерта, підготовленого на замовлення учасника справи, а також не заявлено клопотання у суді першої інстанції про призначення експертизи на підставі ухвали суду. Необхідність призначення експертизи заперечувалось Закарпатською обласною прокуратурою як у апеляційній скарзі, так і її представником в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши додані до справи докази, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено наявності порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем права позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що пред`явивши позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження голови Рахівської районної державної адміністрації №5 від 06.01.2012 «Про затвердження проекту землеустрою, втрат сільськогосподарського виробництва та передачу земельної ділянки у приватну власність, за межами населеного пункту», яким, зокрема, ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером :08:001:0395 площею 0,1 га., позивач намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення).

Судова колегія зазначає, що належний спосіб захисту у контексті порушеного права позивача може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення.

Аналогічні висновки зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19.

При цьому позивач має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі №441/123/16).

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні тобто така земельна ділянка накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу державної влади та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним (див. подібні висновки у п. 125 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №446/478/19).

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (пункт 14)).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України).

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 53 зазначеної постанови).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 вказала на те, що у спорах за обставинами часткового накладення між земельними ділянками належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається (п. 144 -145).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постанові від 30 травня 2018 року у справі №368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18) підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 388 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду (лісогосподарського призначення), які перебувають у державній власності, у користуванні ДП «Ліси України», її передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсним розпорядження голови Рахівської районної державної адміністрації № 5 від 06.01.2012 «Про затвердження проекту землеустрою, втрат сільськогосподарського виробництва та передачу земельної ділянки у приватну власність, за межами населеного пункту», скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права приватної власності, припинення права власності відповідача, скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, та зобов`язання повернути земельну ділянку у власність держави в особі Закарпатської ОДА, що, на його думку, відповідає негаторному позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц (пункт 89), від 07.11.2018 у справах №488/5027/14-ц (пункт 95) і №488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.112018 у справі №183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28.112018 у справі №504/2864/13-ц (пункт 67), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункт 100), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 146), від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц, від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №368/1158/16-ц, від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

У разі якщо спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за відповідачем, суд апеляційної інстанції вважає, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.

Аналогічні висновки наведено у постанові Верховного Суду від 23.04.2024 у справі №707/2454/22, в якій прокурором було заявлено негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки лісового фонду.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення органу державної влади, а також пропорційності втручання у його право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, органу державної влади, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, пункт 143, від 22.01.2025 у справі №446/478/19, пункт 78).

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі №911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia "суд знає закони". Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив.

Аналогічні висновки зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19.

У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

У п. 137 постанови від 22.01.2025 у справі №446/478/19 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21).

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на землі лісового фонду, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Враховуючи вищенаведене, належним способом захисту порушеного права позивача у даній справі слугуватиме віндикаційний позов, а саме позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його права, вважає за необхідне також зазначити, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. У даному випадку належним способом захисту прав позивача є звернення до суду з віндикаційним позовом, а саме про витребування частини земельної ділянки, що накладається.

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 24 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: