Справа № 513/1187/24
Провадження № 2/513/263/25
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 року Саратський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Миргород В.С.,

при секретарі судового засідання Аркуші І.О.,

в режимі відеоконференції за участі:

представника позивача адвоката Онищука Є.О.

представника відповідача адвоката Ільїна А.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 513/1187/24 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Оніщук Євген Олександрович до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ільїн Алєксандр Ніколаєвіч, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Тарасюк Андрій Васильович, про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд, -

В С Т А Н О В И В :

01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Оніщука Євгена Олександровича звернулась до суду з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2 ) про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), третя особа: ОСОБА_3 , ціною позову 1 237 382,05 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що внаслідок ДТП яка сталась 26 березня 2024 року через порушення ОСОБА_3 , керуючи вантажним автомобілем «DAF FX95.480», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «LECITRAILER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не дотримавшись безпечної дистанції здійснив зіткнення з автомобілем марки «DAF FТ ХF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом марки «ALI RIZA USTA ARU», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_1 .

Постановою Саратського районного суду Одеської області від 13 червня 2024 року у справі № 513/631/24 ОСОБА_3 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850,00 гривень.

У відповідності до матеріалів про адміністративне правопорушення, складених відносно ОСОБА_3 , а саме згідно додатку до протоколу про адміністративне правопорушення ПРД18 №172973 від 26 березня 2024 року, власником керованих ОСОБА_3 транспортних засобів є ОСОБА_2 .

При цьому, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ), здійснює свою діяльність, як фізична особа підприємець, одним із видів діяльності якого є вантажний автомобільний транспорт за КВЕД 49.41.

На день скоєння ДТП автомобіль марки «DAF FX95.480», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «LECITRAILER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 мав поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності в ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» за №218284562 та №218284645.

Згідно висновку експерта Крутих Є.О. (свідоцтво № 1036 від 28.09.2012) від 13 серпня 2024 року № 136-24, вартість завданого збитку власнику автомобіля марки «DAF FТ ХF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , пошкодженого внаслідок ДТП 26 березня 2024 року, становить 858 593,65 грн.

Відповідно до висновку експерта Хоменко В.В. (свідоцтво № 65-21/П від 16.11.2021) від 28 серпня 2024 року № 1107Д/24, вартість матеріального збитку завданого, внаслідок ДПП від 26 березня 2024 року, власнику колісного транспортного засобу марки «ALI RIZA USTA ARU», державний реєстраційний номер НОМЕР_6 , становить 571 583, 40 грн.

ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», перераховано позивачу кошти у розмірі 156 800,00 грн страхового відшкодування, що є максимальною сумою страхової виплати на одного потерпілого з урахуванням франшизи. Враховуючи, що розмір матеріального збитку, завданого позивачці в результаті пошкодження належних її транспортних засобів при ДТП, яке сталось 26.03.2024 року з вини водія ОСОБА_3 , який керував транспортним засобом вантажним автомобілем «DAF FX95.480», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «LECITRAILER», реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 1430182,05 грн., а страховиком здійснено страхову виплату в сумі 156800-00 грн. в межах ліміту відповідальності ОСОБА_2 , що недостатньо для повного відшкодування завданої ОСОБА_3 шкоди, просить з відповідача на користь позивача стягнути різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) 1 273 382-05 грн. в обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на положення статей 1166, 1187, 1192, 1194 Цивільного кодексу України, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що вирішити спір у позасудового порядку не представляється можливим, позивач просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 1 237 382,05 грн., а також судових витрат у розмірі 50 000,00 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2024 року справу № 513/1187/24 розподілено судді Миргород В.С.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження; відповідачу надано час на подання відзиву на позовну заяву.

25 лютого 2025 року до суду від представника третьої особи ОСОБА_3 адвоката Тарасюка А.В. надійшли пояснення на позовну заяву, в яких він просить відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі з підстав того, що обставини викладені в позовній заяві не відповідають дійсності фактичним обставинам та розвитку подій, які мали місце 26 березня 2024 року, адже зіткненню автомобілів під керуванням ОСОБА_3 марки «DAF FX95.480», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «LECITRAILER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з автомобілем марки «DAF FТ ХF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом марки «ALI RIZA USTA ARU», державний реєстраційний номер НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_4 , передувало зіткнення останнього з автомобілем марки «МАN TGS 18400», державний реєстраційний номер НОМЕР_7 під керуванням ОСОБА_5 , який рухавсь попереду в попутному напрямку внаслідок чого і утворились механічні пошкодження. Таким чином, третя особа вважає за необхідне встановити розмір матеріального збитку нанесеного від зіткнення з автомобілем марки «МАN TGS 18400», державний реєстраційний номер НОМЕР_7 під керуванням ОСОБА_5 , наводячи пояснення останнього (Вх. № 1296/25-Вх від 25.02.2025 р.).

Згідно пояснень водія вантажного автомобіля марки «МАN TGS 18400», державний реєстраційний номер НОМЕР_7 , ОСОБА_5 від 26 березня 2024 року, 26 березня 2024 року близько 12 години 00 хвилин, він завантажився та направлявся з Миколаївської області Вознесенського району, смт Токарівка, вул. Незалежності, буд № 3 в пункт розвантаження, який знаходився в м. Ізмаїл. Під час руху по трасі Одеса Рені М 15, на 111 км від населеного пункту смт Сарата, відбулась ДТП за участю трьох вантажівок фур. Вантажний автомобіль керований ним їхав на швидкості приблизно 70-75 км/год, а попереду нього рухавсь автомобіль марки DAF (зерновоз), який хотів здійснити маневр та обігнати мікроавтобус, взявши лівий бік для обгону, але не встиг його обігнати та повернувсь різко на свою смугу. Коли ОСОБА_5 помітив ситуацію почав потихеньку збавляти швидкість до 20 км/год, оскільки по заду їхали ще вантажівки. Позаду керованого ним вантажного автомобіля їхав бензовоз і хоча той також скинув швидкість проте здійснив наїзд. Коли ОСОБА_5 , вийшов з керованого ним автомобіля то побачив, що в бензовоз в`їхав вантажний автомобіль марки «DAF FX95.480», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «LECITRAILER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який і став винуватим у зіткненні та штовхнув бензовоз, який у свою чергу наздогнав керований ним автомобіль марки «МАN TGS 18400», державний реєстраційний номер НОМЕР_7 .

26 березня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ФОП ОСОБА_2 адвоката Ільїна А.Н., якими останній просив відмовити у задоволенні позову пояснюючи, що правовідносини між відповідачем та ОСОБА_3 у період з 19 березня 2024 року по 30 березня 2024 року носили не трудовий, а цивільно-правовий характер, посилаючись на договір від 18 березня 2024 року, яким не передбачено ОСОБА_3 виплати заробітної плати та не накладав на нього обов`язку підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку та не знайшли відображення у трудовій книжці останнього, а отже не були трудовими. За таких обставин ФОП ОСОБА_2 не вважає себе суб`єктом матеріальних правовідносин, за рахунок яких можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача, тобто не вважає себе належним відповідачем за позовом у справі № 513/1187/24 (Вх. № 1986/25-Вх від 26.03.2025 р.).

08 квітня 2025 року представником позивача адвокатом Оніщуком Є.О. з огляду на надані пояснення відповідачем та третьою особою, направлено додаткові пояснення по справі, якими просить суд заперечення в поясненнях позивача від 26 березня 2025 року та третьої особи від 26 березня 2025 року відхилити, а позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на таке: в поясненнях відповідач посилається на те, що ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 не перебували у трудових відносинах, проте на підтвердження не надає жодного доказу, коли на противагу зазначеному в пояснення самого ОСОБА_3 до адміністративних матеріалів від 26 березня 2024 року, підтверджено факт трудових відносин з відповідачем на посаді водія та те, що ДТП сталась під час виконання трудових обов`язків, в постанові Саратського районного суду Одеської області від 13 червня 2024 року ОСОБА_3 , притягнено до відповідальності, як особу працюючу водієм, а в листі ГУ ДПС у Київській області від 28 листопада 2024 року № 23883/5/10-36-24-01 ФОП ОСОБА_2 було подано 30 березня 2024 року повідомлення про прийняття ОСОБА_3 на посаду водія з 19 березня 2024 року на підставі наказу/розпорядження б/н від 18 березня 20254 року та 06 травня 2024 року було подано податковий розрахунок за І квартал 2024 року з відомостями про перебування з ОСОБА_3 у трудових відносинах на посаді водія транспортних засобів у період з 19 березня 2024 року по 30 березня 2024 року. Також, спростовуючи пояснення третьої особи відповідач, звертає увагу на те, що постановою Саратського районного суду Одеської області від 13 червня 2024 року у справі № 513/631/24, винуватим у ДТП було визнано ОСОБА_3 і таким чином, на думку позивача, представник третьої особи намагається суд ввести в оману, вказуючи на те, що ДТП сталась за участі трьох транспортних засобів, не надаючи жодних доказів про притягнення інших учасників до відповідальності за порушення правил дорожнього руху та визнання таких учасників винними у ДТП, зокрема. Отож, з огляду на вищевикладене позивач вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в ДТП 26 березня 2024 року є вина інших осіб (Вх. № 2279/Вх-25 від 08.04.2025 р.).

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року підготовче провадження у справі № 513/1187/24 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, третя особа: ОСОБА_3 , закрито та призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Онищук Є.О. підтримав позовну заяву з підстав викладених у ній та просив її задовольнити. Заявив про намір подати належні документи для стягнення судових витрат.

Представник відповідача адвокат Ільїн А.Н. позов не визнав з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, наполягав на тому, що відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 знаходився у трудових відносинах з відповідачем, тому ФОП « ОСОБА_6 » ніяким чином не може бути відповідачем у справі. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи адвокат Тарасюк А.В. заперечує проти задоволення позову з підстав викладених у поясненні на позовну заяву. В судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про проведення судового розгляду 24.06.2025 року без його участі.

У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належним чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши позиції учасників розгляду справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

В силу положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Для настання деліктної відповідальності за статтями 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Факт належності автомобіля марки «DAF FТ ХF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , з причепом марки «ALI RIZA USTA ARU», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів ( а.с.10).

Факт належності вантажного автомобіля марки «DAF FX95.480», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «LECITRAILER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ФОП ОСОБА_2 , яким керував 26.03.2024 року ОСОБА_3 та вчинив ДТП, підтверджується страховими полісами та учасниками розгляду справи не спростовувався. ( а.с.14,16)

Спеціальним законом, що встановлює обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV(надалі Закон).

У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (підпункти 1.4, 1.7 статті 1 цього Закону).

Відповідно до статей 3,5 Закону метою такого страхування є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 вказаного Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`я та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого (статті 9, 22- 31, 35, 36 Закону).

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Статтею 29 цього Закону визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, вказав на те, що суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно з п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду).

Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Оскільки потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст.1194 ЦК - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Згідно ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

З висновку експерта №136-24 від 13.08.2024 року експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу «DAF FТ ХF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 пошкодженого внаслідок ДТП, яке відбулось 26.03.2024 року визначається рівною 858598,65 грн. Ринкова вартість автомобіля «DAF FТ ХF 105.460», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 з урахуванням аварійних пошкоджень, внаслідок ДТП, яке відбулось 26.03.2024 року, визначається рівною вартості утилізації (вартості металобрухту) (а.с.26-33).

З висновку експерта №1107Д/24 експертного транспортно-товарознавчого дослідження КТЗ «ALI RIZA USTA ARU», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 від 28.08.2024 року вартість відновлючаного ремонту КТЗ «ALI RIZA USTA ARU», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 пошкодженого внаслідок ДТП 26.03.24 року становить 571583,40 грн. Ринкова вартість КТЗ «ALI RIZA USTA ARU», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 пошкодженого внаслідок ДТП 26.03.24 року на дату пошкодження у непошкодженному стані становить 1693446 грн. Розмір матеріальних збитків нанесених власнику КТЗ «ALI RIZA USTA ARU», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 внаслідок ДТП 26.03.24 року 571583.40 грн. Ринкова вартість КТЗ «ALI RIZA USTA ARU», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 внаслідок пошкодження у ДТП 26.03.2024 року на дату проведення оцінки (упошкодженому стані) не розраховувалась згідно з поставленим питанням (розраховується, якщо вартість відновлюваного ремонту перевищує ринкову вартість КТЗ) ( а.с.50-57).

Загальний розмір відновлювального ремонту вищезазначених транспортних засобів, відповідно до висновків експертів, складає 1 430 182-05 грн.

Автомобіль належний відповідачу марки «DAF FX95.480», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки «LECITRAILER», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 мав поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності в ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» за №218284562 та №218284645.

ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», перераховано позивачу кошти у розмірі 156 800,00 грн страхового відшкодування, що є максимальною сумою страхової виплати на одного потерпілого з урахуванням франшизи (т.1 а.с.18-20), тобто розмір невідшкодованої шкоди складає 1 273 382,05 грн.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Отже з системного аналізу статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК, п. 1 ч.2 ст.1167 ЦК)

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у справі № 756/2632/17 від 22.04.2020, правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №754/1114/15-ц (провадження №61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі №755/5374/18 (провадження №61-14827св19).

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IVвиникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (стст.36, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст.1194 ЦК, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Учасниками розгляду справи суду не заявлялось в ході розгляду справи клопотання щодо призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи, щодо зокрема, визначення експертом вартості матеріального збитку, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 26.03.2024 року, що свідчить про те, що розмір матеріальної шкоди не є оспорюваним.

Відповідно, стягненню з винуватця дорожньо-транспортної пригоди підлягає різниця між невиплаченим страховим відшкодуванням та фактичним розміром відновлювального ремонту, що становить суму 1 273 382-05 грн.

Постановою Саратського районного суду Одеської області від 13.06.2024 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850-00 грн. за те, що він 26 березня 2024 року о 16 годині 20 хвилин на автодорозі Одеса-Рені М-15 110 км, керуючи автомобілем марки DAF FX95.480 реєстраційний номер НОМЕР_8 з напівпричепом марки LECITRAILER реєстраційний номер НОМЕР_9 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем марки DAF FT XF 105.460 реєстраційний номер НОМЕР_3 з причепом марки ALIRIZA USTRA ARU реєстраційний номер НОМЕР_10 , який рухався попереду в попутньому напрямку, внаслідок чого даний автомобіль скоїв зіткнення з автомобілем марки MAN TGS 18400 реєстраційний номер НОМЕР_11 з причепом марки PANAV NS136 реєстраційний номер НОМЕР_7 , який рухався попереду у попутньому напрямку. Унаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначеними діями ОСОБА_3 порушив вимоги п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху. Дана постанова внабрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дійсно, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Такими чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає.

Представником відповідача адвокатом Ільїним А.Н. заявлялось клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи та просив перед експертом поставити наступні питання:

-який механізм та послідовність контактування транспортних засобів під час ДТП, яке відбулось 26.03.2024 року на трасі Одеса-Рені.

- яким було взаємне розташування транспортних засобів під час їх зіткнення по відношенню оджин до одного та елементів дороги (а.с.164).

Ухвалою суду від 26.03.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Ільїна А.Н. з підстав пропуску строку для подання клопотання про витребування доказів та не заявленням у клопотанні вимог щодо поновлення пропущеного строку (а.с.187).

Ухвалою суду від 30.04.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів, шляхом призначення експертизи (т.2 а.с. 1).

В судовому засіданні не встановлена участь водія іншого транспортного засобу ОСОБА_5 , у ДТП, яке відбулось 26.03.2024 року. Клопотання про виклик даного свідка до зали судового засідання сторони не заявляли.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частини друга статті 1187 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права.

Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду".

За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, підтриманою у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц (провадження № 61-17948св19), від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц (провадження № 61-31268св18), від 05 вересня 2018 року у справі №534/872/16-ц (провадження № 61-11969св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

Судом встановлено факт перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП, яка сталася у робочий час, що підтверджується довідкою ДПС України Головного управління ДПС у Київській області № 23883/5/10-36-24-01 від 28.11.2024 року згідно якої наявна інформація про прийняття працівника на роботу/укладання гіг-контракту із зазначенням дати початку роботи ОСОБА_3 з 19.03.2024 року на підставі наказу/розпорядження №б/н від 18.03.2024 року. 06.05.2024 року Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 1 квартал 2024 року, в якому зазначені відомості про перебування громадянина ОСОБА_3 в трудових відносинах 13 календарних днів з 19.03.2024 року по 30.03.2024 року на посаді «Водій автотранспортних засобів, відповідно до Договору №1 від 18.03.2024 року (а.с.114).

Окрім цього у своїх поясненнях наданих працівникам поліції при складанні протоколу про адмінінстративне правопорушення ОСОБА_3 зазначив, що у цей день 26.03.2024 року виконував вказівки фізичної особи підприємця ОСОБА_2 з приводу роботи та вивозив на автомобілі належному ФОП ОСОБА_2 , зерно кукурудзи з Чернігівської області в напрямку м.Ізмаїл Одеської області. За таких обставин суд вважає, що у справі вірно визначено відповідача, який повинен нести відповідальність за спричинену шкоду.

За положеннями ст.76, частин 1, 2 ст.77, ч. 2 ст.78 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які зазакономможуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Оскільки судом встановлено та визнано ОСОБА_3 винним у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди керуючи автомобілем належним ФОП ОСОБА_2 та який перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 в день вчинення ДТП та виконував свої трудові обов`язки, розмір шкоди визначено висновками експертів в сумі 1 430 182-05 грн., який не спростований відповідачем, страхова компанія відшкодувала позивачу в межах своїх повноважень 156800-00 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню у рахунок відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди спричиненої його працівником, шкода в розмірі 1 273 382,05 грн.

Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 50 187,06 грн. (п`ятдесят тисяч сто вісімдесят сім грн. 06 коп.), які складаються з: витрат зі сплаченого судового збору в розмірі 10 187,06 грн (десять тисяч сто вісімдесят сім гривень 06 к.) та витрат на проведення експертних досліджень в розмірі 40 000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 к.).

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 263-265, 141, 268 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_12 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 1 273 382,05 грн. (один мільйон двісті сімдесят три тисячі триста вісімдесят дві грн. 05 коп.).

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_12 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати в розмірі 50 187,06 грн. (п`ятдесят тисяч сто вісімдесят сім грн. 06 коп.), які складаються з: витрат зі сплаченого судового збору в розмірі 10 187,06 грн (десять тисяч сто вісімдесят сім гривень 06 к.) та витрат на проведення експертних досліджень в розмірі 40 000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 к.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 02 липня 2025 року.

Суддя В. С. Миргород