Справа № 464/3300/24 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/811/584/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Підлужного В.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Григор`єва М.І., позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Огородника О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа Гарант" про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 130674,84 гривень та судових витрат.

В обґрунтування позову зазначав, що 26.12.2022 о 18.25 год. по вул.Хуторівка 45 у м.Львові ОСОБА_1 , керуючи ТЗ Scania F18122 державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , рухаючись заднім ходом, не впевнився у безпечності маневру та скоїв зіткнення з ТЗ позивача марки Land Cruiser д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався позаду, чим порушив п.10.9. ПДР України. Постановою Сихівського районного суду м.Львова у справі 464/9/23 ОСОБА_1 визнаний винний за ст.124 КУПАП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Постанова не оскаржена, набрала законної сили. Транспортний засіб, яким керував відповідач, застраховано згідно з полісом ОСЦПВ 210882952 у третьої особи ТДВ СК Альфа Гарант. На підставі заяви позивача третя особа здійснила страхову виплату в розмірі 100 000,00 грн. Розмір страхового відшкодування позивача влаштував, він його не оскаржував. У зв`язку з тим, що станом на дату ДТП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 не перебували у трудових відносинах, тому заподіяну шкоду, а саме різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, слід стягувати з винуватця ДТП водія ОСОБА_1 . Розмір позовних вимог позивач обґрунтовує висновком судового експерта Вербова В.В №40 від 23.03.2023, бухгалтерськими документами, виданими на ремонтні роботи пошкодженого автомобіля на офіційному автосервісі марки Тойота Центр Львів Дамант ТзОВ Сервісний центр Діамант, код в , зокрема: актом виконаних робіт №134288 від 29.04.2023 на суму 230647,84 грн, договором №134288 від 09.03.2023, платіжною інструкцією від 27.04.2023 на суму 230647,84 грн, рахунок ДМ 00045443 від 02.03.2023. Просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок пошкодження автомобіля в розмірі 130674,84 гривень (230674,84 грн за мінусом виплаченої страхової суми 100 000 грн) та понесені судові витрати.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 15 січня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування завданої шкоди в розмірі 82547,52 грн; судові витрати в розмірі 16933,70 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з оскаржуваним рішенням, вважає його неправомірним і необґрунтованим, прийнятим на підставі неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що судом не було враховано загальну страхову суму, встановлену полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.09.2022 року. Згідно зазначеного полісу, страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну складає 160 000грн. Позивачу ТДВ СК «Альфа-Гарант» сплатило 100 000грн., розмір страхової виплати позивач не оскаржував та з таким погодився.

Апелянт вважає, що вимогу про сплату відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди у розмірі 60 000грн. ОСОБА_2 повинен пред`явити не до нього, а до страховика ТДВ СК «Альфа-Гарант». Вважає, що вимога до нього, не може перевищувати 70 674, 84 грн.

Окрім цього, на думку апелянта, оскільки страхова компанія виплатила ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн., який не перевищує розмір страхової суми зазначеної у страховому полісі, вказаний розмір ОСОБА_2 влаштував і він його не оскаржував, завдана позивачу в результаті ДТП матеріальна шкода повністю відшкодована страховою компанією. Тому вважає позовні вимоги до нього необґрунтованими та неправомірними.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

05 травня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Огородник О.І. подав відзив на апеляційну скаргу. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду, а рішення суду залишити без змін. Окрім цього, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь пак ОСОБА_4 судові витрати, попередній розрахунок яких складає 8000грн.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника адвоката Григор`єва М.І., позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Огородника О.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції суд вважав, що позовні вимоги позивача про стягнення матеріальної шкоди з винуватця ДТП слід задовольнити частково, а саме в частині 82 547,52 грн. (вартість відновлювального ремонту 230 647,84 грн. за мінусом отриманого позивачем розміру страхового відшкодування, виплаченого страховиком 100 000 грн. та коштів в межах суми страхового ліміту, імовірно котрі позивач вправі заявити до третьої особи, а не відповідача 48 127,32 грн.).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що 26.12.2022 о 18.25 годині по вул. Хуторівка 45 у м.Львові відповідач ОСОБА_1 , керуючи ТЗ Scania F18122 державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , рухаючись заднім ходом, не впевнився у безпечності маневру та скоїв зіткнення з ТЗ Позивача марки Land Cruiser д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_2 , який рухався позаду, чим порушив п.10.9. ПДР України. Постановою Сихівського районного суду м.Львова у справі 464/9/23 ОСОБА_1 визнаний винний за ст.124 КУПАП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Постанова не оскаржена, набрала законної сили.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Транспортний засіб винуватця ДТП було застраховано згідно полісу ОСЦПВ 210882952 у третьої особи ТДВ СК Альфа Гарант. На підставі заяви позивача третя особа здійснила страхову виплату в розмірі 100 000,00 грн. Розмір страхового відшкодування з пояснень позивача та його адвоката влаштував ОСОБА_2 , він його не оскаржував.

Як зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду, ОСОБА_1 на момент ДТП перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 . Також на момент ДТП, як і на момент подання позовної заяви, транспортний засіб Scania F18122 державний номерний знак НОМЕР_1 , перебував у власності відповідача ОСОБА_3 . Дані обставини підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення, додатком до нього, постановою суду від 12.01.2023 та відповіддю Сервісного центру МВС щодо ТЗ Scania F18122 державний номерний знак НОМЕР_1 від 20.09.2023, а також роздруківкою з мобільного додатку Авто номера станом на 03.05.2024.

Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступник) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Частиною першою статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з п.36-1 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Встановивши, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , перевищує ліміт страховика, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 як винної особи різниці між фактичним розміром завданих збитків та розміром страхового відшкодування.

Верховний Суд в постановах від 13 травня 2019 року (справа №522/538/17) та від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20) прийшов до аналогічних висновків.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до стягнення з відповідача підлягає 82 547,52 грн. (вартість відновлювального ремонту 230 647,84 грн. за мінусом отриманого позивачем розміру страхового відшкодування, виплаченого страховиком 100 000 грн. та коштів в межах суми страхового ліміту, імовірно котрі позивач вправі заявити до третьої особи, а не відповідача 48 127,32 грн.).

Суд першої інстанції належним чином оцінив наявні в матеріалах справи докази, відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Окрім цього, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Огородник О.І. заявив клопотання про стягнення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8000грн.

Вказані витрати підтверджуються додатком №2 від 01.05.2025 року до договором про надання професійної правничої допомоги №21 від 21.02.2023 та актом №2 про надані послуги.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою .

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами. (Постанови ВС від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Враховуючи, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, відтак, колегія суддів приходить до висновкупро стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 8 000грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8000грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.