ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 686/25779/13-ц

провадження № 61-1456св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20 лютого 2013 року у складі судді Бондарчука В. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ПАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 03-2/7341-К, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 105 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами з кінцевим строком повернення у 2027 році. Надалі до цього договору укладались додаткові угоди.

Для забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 03 вересня 2007 року між банком і поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 укладені договори поруки № 03-2/7341-П-1, № 03-2/7341-П-2, № 03-2/7341-П, за умовами яких вони поручилися перед банком за належне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Кожен із поручителів несе солідарну з боржником відповідальність у випадку невиконання зобов`язань. За згодою сторін до договорів поруки укладались додаткові угоди.

Для забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 03 вересня 2007 року із ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 03-2/7341-І, відповідно до умов якого в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 53,6 кв. м та земельну ділянку загальною площею 0,0750 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі взяті на себе за договорами зобов`язання належним чином не виконували, внаслідок чого виникла заборгованість.

На підставі викладеного АТ «Універсал Банк» просило стягнути солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на його користь заборгованість станом на 10 жовтня 2013 року в розмірі 98 892,92 дол. США, що еквівалентно 790 451,11 грн, в тому числі: прострочена заборгованість за кредитом - 577,17 дол. США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 4 613,32 грн, сума дострокового стягнення кредиту - 88 163,77 дол. США, що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 704 693,01 грн, відсотки -10 151,98 дол. США,що еквівалентно в національній валюті України за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 81 144,78 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20 лютого 2013 року позов задоволено.

Стягнено солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2007 року № 03-2/7341-К в сумі 98 892,92 дол. США, що еквівалентно 868 794,08 грн.

Стягнено зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» судові витрати в сумі по 860,25 грн з кожного.

Судове рішення мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_1 не виконав зобов`язання з повернення грошових коштів ПАТ «Універсал Банк», з нього та поручителів в солідарному порядку слід стягнути заборгованість за кредитним договором та відсотки.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 10 березня 2015 року в задоволенні вимог заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 08 грудня 2021 рокузалишено заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20 лютого 2014 року без задоволення.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 01 вересня 2022 рокувідмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_5 , на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2014 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 14 грудня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено.

Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 01 вересня 2022 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено зі ОСОБА_1 солідарно з кожним із поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2007 року № 03-2/7341-К з послідуючими змінами у розмірі 96 707,03 дол. США, у томі числі: 86 997,72 дол. США - сума дострокового стягнення кредиту, 9 709,31 дол. США - проценти за користування кредитом.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнено на користь АТ «Універсал Банк» із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з кожного судовий збір по 841,32 грн.

Постанова суду мотивована тим, що:

відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені про розгляд справи 20 лютого 2014 року, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення;

за умовами кредитного договору в редакції від 30 жовтня 2012 року погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Сторони погодили, що у випадку настання будь-якої із наведених нижче обставин та направлення позичальнику відповідного повідомлення/вимоги вважається, що настав новий термін/строк виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за цим договором з дня відправлення кредитором відповідного повідомлення/вимоги позичальнику, якщо інший новий термін/строк виконання основного зобов`язання позичальника не передбачений в тому повідомленні/вимозі кредитора. Обставинами, настання яких (або будь-якої з них) є істотним порушенням умов договору та/або є підставою для встановлення нового терміну/строку виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за цим договором, сторони вважають, серед іншого, прострочення сплати чергового щомісячного платежу та/або інших грошових зобов`язань позичальника за договором (щодо оплати кредиту (його частини), та/або процентів за користування кредитом) та/або прострочення понад 30 календарних днів сплати щомісячного платежу з простроченої заборгованості (оплати кредиту (його частини), та/або процентів за користування кредитом та/або термінів сплати інших грошових зобов`язань) (пункт 5.2.4);

за умовами договорів поруки від 30 жовтня 2012 року поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору

від 03 вересня 2007 року № 03-2/7341-К та додаткової угоди від 30 жовтня 2012 року № б/н до нього, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому;

у надісланій банком 24 липня 2013 року ОСОБА_1 та отриманій позичальником 02 серпня 2013 року вимозі зазначено про наявність простроченої і строкової заборгованості за кредитним договором, запропоновано сплатити прострочену заборгованість, а у випадку невиконання вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на 61 день з моменту отримання цієї вимоги. Отже, позивач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту і відповідно термін його повернення настав 01 жовтня 2013 року;

доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки зобов`язання за договором періодично виконувалися, зарахування коштів у погашення кредиту, процентів мали місце протягом 2007-2013 років, останній платіж - 08 жовтня 2013 року, тому заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню на користь позивача;

при визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, колегія суддів прийняла до уваги висновок судово-економічної експертизи від 11 жовтня 2023 року № 1353/23-26/2807-2811/23-26, згідно з яким наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_1 перед банком не відповідає умовам укладених між ВАТ «Банк Універсальний» (тепер - АТ «Універсал Банк») і ОСОБА_1 кредитного договору від 03 вересня 2007 року № 03-2/7341-К, та додаткової угоди від 10 жовтня 2011 року, додаткової угоди від 18 жовтня 2011 року, додаткової угоди від 30 жовтня 2012 року. Відповідно частково слушними є доводи апеляційної скарги про неправильність розрахунку заборгованості, наданого банком;

апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про припинення поруки, оскільки відповідно до вимог частини 4 статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вимоги до поручителів пред`явлені протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Тому наведена вище заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з позичальника солідарно з кожним із поручителів.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд провів заочний розгляд справи за відсутності відомостей про належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи;

при розгляді справи суди не взяли до уваги те, що розрахунок заборгованості не відповідає умовам договору, відрахування позивачем після видачі кредиту 1 050,00 дол. США винагороди за його видачу суперечить вимогам законодавства, такі умови договору є нікчемними. Зазначений висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-1746цс16, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15, Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15, від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15ц;

суди не перевірили і не вказали в рішенні чи були у банку підстави для дострокового розірвання кредитного договору, не навели розрахунку заборгованості;

позивач пропустив позовну давність;

порука припинилась, оскільки кредитор протягом шести місяців від дати настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителів.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається.

У квітні 2024 року від АТ «Універсал Банк» надійшов відзивза підписом представника Лисенко В. М. , в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив обґрунтований тим, що умови договору про виплату винагороди за отримання кредиту не скасовані, погоджені сторонами та прийняті позичальником. Боржник не навів жодних власних розрахунків на спростування розміру заборгованості. Позовна давність не пропущена, оскільки останній платіж був здійснений 08 жовтня 2013 року , а в грудні 2013 року банк звернувся з позовом до суду. Порука також не припинилась, оскільки вимога про дострокове стягнення боргу направлена в листопаді 2013 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року відмовлено.

У березні 2024 року матеріали цивільної справи № 686/25779/13-ц надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 13 березня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційної оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15, від 12 квітня 2022 року у справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року у справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року у справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року у справі № 751/4015/15, від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15ц та у постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 03 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 03-2/7341-К, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 105 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 03 вересня 2007 року між банком і поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 укладені договори поруки № 03-2/7341-П-1, № 03-2/7341-П-2, № 03-2/7341-П, за умовами яких останні поручилися перед банком за належне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Кожен із поручителів несе солідарну з боржником відповідальність у випадку невиконання зобов`язань.

Для забезпечення належного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 03 вересня 2007 року із ОСОБА_1 укладений договір іпотеки № 03-2/7341-І, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 53,6 кв. м та земельну ділянку загальною площею 0,0750 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

10 жовтня 2011 року між банком і позичальником укладена додаткова угода до кредитного договору від 03 вересня 2007 року № 03-2/7341-К, за умовами якої сторони домовилися внести зміни до договору, виклавши пункти 1.1., 1.1.1., 1.1.2. у новій редакції та доповнити договір пунктом 1.1.3.

18 жовтня 2011 року між позивачем і ОСОБА_1 укладена додаткова угода до кредитного договору від 03 вересня 2007 року № 03-2/7341-К, відповідно до умов якої текст договору викладений у новій редакції.

18 жовтня 2011 року між банком і поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладені договори поруки № 03-2/7341-П-1(без грошового покриття), № 03-2/7341-П-2(без грошового покриття), № 03-2/7341-П (без грошового покриття).

18 жовтня 2011 року між банком і ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 03-2/7341-І від 03 вересня 2007 року.

30 жовтня 2012 року між позивачем і ОСОБА_1 укладена додаткова угода до кредитного договору від 03 вересня 2007 року № 03-2/7341-К, згідно з якою текст договору викладено у новій редакції.

30 жовтня 2012 року між Банком і поручителями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 укладені договори поруки Б/Н-3 (без грошового покриття), Б/Н-2 (без грошового покриття), Б/Н-1 (без грошового покриття).

Крім того, 30 жовтня 2012 року між банком і ОСОБА_1 укладений договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 03 вересня 2007 року № 03-2/7341-І.

За розрахунком позивача заборгованість за кредитним договором становить 98 892,92 дол. США, в тому числі: прострочена заборгованість за кредитом - 577,17 дол. США, сума дострокового стягнення кредиту - 88 163,77 дол. США, проценти - 10151,98 дол. США.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2022 року у справі № 336/4796/18 (провадження № 61-6356св21), зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу».

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 161/8822/19 (провадження № 61-7223сво22) зазначено, що «у випадку наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів/боржників, кожен з них має право висунути заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників та не засновані на особистих відносинах одного з них з кредитором. Оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з даним позовом АТ «Універсал Банк» посилався на те, що відповідачі взяті на себе за договорами кредиту та поруки зобов`язання належним чином не виконували, внаслідок чого виникла заборгованість, тому просив стягнути солідарно заборгованість станом на 10 жовтня 2013 року в розмірі 98 892,92 дол. США;

задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання з повернення грошових коштів ПАТ «Універсал Банк», тому з нього та поручителів в солідарному порядку слід стягнути заборгованість по кредитному договору та відсотки;

скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені про розгляд справи 20 лютого 2014 року, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. ОСОБА_1 допустив наявність простроченої і строкової заборгованості за кредитним договором, не виконав вимогу про повернення коштів, тому позивач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту, позовна давність не пропущена, оскільки зобов`язання за договором періодично виконувалися, є слушними доводи апеляційної скарги про часткову неправильність розрахунку заборгованості, наданого Банком, вимоги до поручителів пред`явлені протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тому наведена заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з позичальника солідарно з кожним із поручителів.

За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що при розгляді справи суди не взяли до уваги те, що відрахування позивачем після видачі кредиту 1 050,00 дол. США винагороди за його видачу суперечить вимогам законодавства, а такі умови договору є нікчемними, безпідставні.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що умовами кредитного договору (т. 1 а. с. 12-14) передбачено, що кредит надається банком позичальнику при виконанні наступних умов, в тому числі, позичальник сплатив банку винагороду за видачу кредиту в розмірі 1 % від суми кредиту (п. 2.1.4).

У відзиві на касаційну скаргу банк визнав факт сплати зазначеної винагороди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) вказано, що: «Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Тим не менше, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону №1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року у справі № 639/8821/13-ц (провадження № 61-9847св23) зазначено, що «касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо нікчемності п. 2.10 кредитного договору від 01 серпня 2008 року про сплату комісії з посиланням на відповідні висновки, викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки механізми забезпечення єдності судової практики полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21)). Положення Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення відповідного кредитного договору від 07 листопада 2007 року, не містили положень про нікчемність умов про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі, умов, які є несправедливими та обмежують права споживача у договорах про споживчий кредит. Такі умови є оспорюваними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21)). Позивач відповідну умову кредитного договору в цій справі не оскаржив, суди встановили, що в судовому порядку кредитний договір недійсним не визнаний».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 727/11817/19 (провадження № 61-698св21)зазначено, що «ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог про визнання недійсними умов основного договору кредиту, якими передбачена сплата комісії. Підстави для кваліфікації комісії як прояв нечесної підприємницької практики відсутні. Тому правильним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для зарахування платежів по комісії, зроблених з моменту укладення основного договору до моменту укладення додаткової угоди, в рахунок сплати тіла кредиту».

Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2024 року у справі № 335/10295/20 (провадження № 61-2757св23).

Кредитний договір № 03-2/7341-К між ПАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», і ОСОБА_1 укладений 03 вересня 2007 року, позичальник (відповідач) не звертався з позовом про визнання недійсним кредитного договору в зазначеній частині. Отже, підстав для зарахування коштів в рахунок погашення боргу в зазначеному розмірі також немає.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди не перевірили і не вказали в рішенні чи були у банку підстави для дострокового розірвання кредитного договору, не навели розрахунку заборгованості.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

умовами кредитного договору від 03 вересня 2007 року № 03-2/7341-К передбачено, що банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості по кредиту, сплаті процентів та штрафних санкцій, що передбачені даним договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов даного договору, а позичальник зобов`язаний повернути банку заборгованість по кредиту, що залишилась, сплатити проценти та штрафи, а також відшкодувати збитки, завдані банку в наступних випадках: в тому числі, якщо позичальник порушує терміни платежів, що встановлені даним договором (пункт 10.3.1);

пункт 4.4 договору - сплата процентів здійснюється позичальником не пізніше десятого числа наступного за звітним місяця;

пункт 4.5 договору - сплата позичальником заборгованості по кредиту здійснюється відповідно до графіка погашення заборгованості по кредиту (додаток № 1), який є невід`ємною частиною даного договору;

18 жовтня 2011 року АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої виклали текст договору в новій редакції, зокрема:

пункт 5.2.4 - сторони погодили, що відповідно до чинного законодавства (зокрема, статей 525, 611 ЦК України), у випадку настання будь-якої з нижче вказаних обставин та направлення кредитором позичальнику відповідного повідомлення/вимоги вважається, що настав новий термін/строк виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за цим договором з дня відправлення відповідного повідомлення/вимоги позичальнику, якщо інший новий термін/строк виконання основного зобов`язання позичальника не передбачений в такому повідомленні/вимозі кредитора … Обставинами, настання яких (або будь-якої з них) є істотним порушенням умов договору та/або є підставою для встановлення нового терміну/строку виконання основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) позичальника за цим договором, сторони вважають: прострочення сплати чергового щомісячного платежу та/або інших грошових зобов`язань позичальника за договором (зокрема, але не виключно, щодо оплати кредиту (його частини) та/або процентів за користування кредитом тощо); прострочення понад 30 календарних днів сплати щомісячного платежу з простроченої заборгованості оплати кредиту (його частини) та/або процентів за користування кредитом та/або термінів сплати інших грошових зобов`язань;

пункт 2.4 - … позичальник зобов`язується щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок, відрити згідно пункту 2.1.3 цього договору…При цьому під терміном «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує 10 числу кожного місяця. Під терміном «дата прострочення сплати суми основного боргу» сторони розуміють перший календарний день, що слідує за вищевказаною датою погашення щомісячного платежу;

аналогічний зміст ці пункти мають в редакції додаткової угоди до кредитного договору від 30 жовтня 2012 року;

відповідно до розрахунку заборгованості (т. 1 а. с. 9-11) останній платіж за кредитом мав місце 10 лютого 2013 року та станом на 18 липня 2013 року прострочена заборгованість за кредитом становила 577,17 дол. США, про що зазначено в вимозі на ім`я ОСОБА_1 , яку він отримав 02 серпня 2013 року (т. 1 а. с. 134-135).

За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для дострокового стягнення заборгованості по кредиту.

Посилання в касаційній скарзі на те, що позивач пропустив позовну давність необґрунтоване.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок щодо застосування частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі

№ 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

З розрахунку заборгованості (т. 1 а. с. 9-11) вбачається, що останній платіж за кредитом мав місце 10 лютого 2013 року, протягом період з дня укладання кредитного договору - 03 вересня 2007 року по день звернення до суду з позовом 12 грудня 2013 року, відповідач проводив часткову оплату заборгованості по кредиту кожного місяця, окрім травня 2008 року, січня 2009 року, грудня 2010 року, лютого 2011 року, червня 2011 року, серпня-вересня 2011 року, січня 2013 року.

За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що позовна давність не пропущена.

Аргументи касаційної скарги про те, що порука припинилась є безпідставними.

Строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може (див. постанову Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зазначено, що: «порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній до 19 жовтня 2016 року). […] Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі впливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також постанову Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). […] З огляду на вказане позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до поручителя шляхом подання позову до суду тільки 14 серпня 2015 року. […] За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення коштів за кредитним договором змінюється строк виконання основного зобов`язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 80); постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-190цс14, від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, вказано, що «оскільки статтею 530 ЦК України не передбачено, у який спосіб та в якій формі повинна бути заявлена вимога кредитора до боржника, отже, звернення особи щодо повернення боргу з позовною заявою до боржника є одним із варіантів вимоги в розумінні частини другої статті 530 ЦК України».

У справі, що переглядається, суди встановили, що:

03 вересня 2007 року укладені договори поруки 03-2/7341 - П зі ОСОБА_2 , № 03-2/7341 - П-1 зі ОСОБА_3 , № 03-2/7341 - П-2 з ОСОБА_4 , відповідно умов яких поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати по зобов`язанням ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору № 03-2/7341 - К від 03 вересня 2007 року, пункт 12 - цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань по кредитному договору боржником чи поручителем;

18 липня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 направлена вимога про сплату простроченої заборгованості по кредиту в сумі 577,17 дол. США та нарахованих процентів за користування кредитними коштами в сумі 9040,06 дол. США, в якій зазначено, що у випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається таким, що настав достроково на 61 день з моменту отримання цієї вимоги;

ОСОБА_1 отримав зазначену вимогу 02 серпня 2013 року, а з позовом АТ «Універсал Банк» звернулося 12 грудня 2013 року.

Таким чином, підстав для припинення поруки немає.

Відповідно до частин першої та другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині - без змін.

Оскільки судові рішення підлягають залишенню без змін, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги, покладаються на особу, яка її подала.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20 лютого 2013 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 грудня 2023 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді І. О. Дундар

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко