Провадження № 2/202/1381/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра в складі судді Доценко С.І.,

за участю секретаря Тарасової К.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання, утримання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною та батьком,

в с т а н о в и в:

20.11.2024 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 та просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним та встановити факт того, що він ( батько) є особою, яка самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років .

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що сторони перебували в шлюбі та від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з квітня 2022 року дружина виїхала до Австрії, де постійно проживає і влаштовує своє життя. При цьому донька ОСОБА_4 постійно проживає з позивачем він один займається її вихованням та утриманням. 12 серпня 2024 року Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/5903/24 шлюб між сторонами було розірвано. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, має у власності житло, що дозволяє зробити для дитини належні умови проживання, догляду та виховання. При цьому, відповідачка повністю відмовилась від своїх обов?язків щодо виховання та утримання дитини. У зв`язку з вищевикладеним просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 25.11.2024 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.03.2025 року судом за клопотанням позивача замінено третю особу - орган опіки та піклування на Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської ради та зобов`язано надати висновок щодо суті спору.

Органом опіки та піклування подано заяву про неможливість подати висновок щодо заявлених позовних вимог, тому що батьком дитини не надано повний пакет документів, який вимагався органом опіки та піклування, що передбачений Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», які необхідні для прийняття обгрунтовного висновку щодо визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Як вбачається з матеріалів справи позивач, ОСОБА_5 офіційно не працевлаштований, характеристики з місця роботи та документу про доходи не надав (про що вказав у наданій заяві від 18.03.2025). Відсутні відомості про стягнення аліментів на утримання дитини з матері, яка проживає окремо. Спеціалістами управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради 25.03.2025 було здійснено виїзд за місцем реєстрації батька, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Під час виїзду, в бесіді з сусідами, які відмовилися надати свої персональні дані, встановлено, що родина ОСОБА_6 проживала за даною адресою (мати, ОСОБА_2 , батько, ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3 ). З початку воєнного стану в країні, у 2022 р., родина виїхала, їх місце проживання на даний час не відомо. У кімнаті АДРЕСА_2 , проживає родина внутрішньо-переміщених осіб. Також з`ясовано, що дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не має зареєстрованого місця проживання. Врахувавши те, що батько ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіційно не працевлаштований, документу про доходи не надав, дитина, ОСОБА_3 , , не зареєстрована за місцем проживання батька, ані в будь-якому іншому місці, члени комісії з питань захисту прав дитини, до складу якої входять керівники відділів та служб Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, юристи, педагогічні, медичні та соціальні працівники за фахом, одноголосно прийняли рішення про відсутність законних підстав для прийняття висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також звертають увагу суду , що якщо мати дитини, , як вказано у позовній заяві виїхала за межі України,та залишила дитину батьку, це свідчить про відсутність спору між батьками, щодо визначення місця проживання дитини. Також, станом на день розгляду, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досягла 14-річного віку, а згідно з частиною 3 статті 160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Ухвалою суду від 30.04.2025 року було закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив, що він проживає з дитиною в дачному будиночку, в Дніпрі . Він має достатній доход для забезпечення належного утримання дитини. А саме, співпрацює з агентством нерухомості та знаходячи для них клієнтів, отримує винагороду за посередницькі послуги. Дитина не зареєстрована, тому що потрібен дозвіл матері, яка не приймає участі в житті доньки. Встановлення факту самостійного утримання дитини має для нього та дитини юридичне значення. З позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав та стягнення аліментів до суду не звертався.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі. Правом подати відзив на позовну заяву та подати докази не скористалась.

Представник органу опіки та піклування залишив заяву про розгляд справи у їх відсутність та просив врахувати їх доводи, викладені в заяві.

При таких обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та третьої особи.

Вислухавши позивача, дослідивши надані докази, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини/а.с.18/.

12 серпня 2024 року Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра у справі № 202/5903/24 шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано.

Сторони не оспорюють, що проживають окремо і що відповідачка проживає окремо від дитини.

Відповідно до довідки - підтвердження реєстрації місця проживання Муніципальної ради Відня, ОСОБА_2 з 02.05.2024 року має основне місце проживання в громадах Відня.

Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , встановлено, що вона є ученицею 7 класу Дніпровського ліцею №3 ДМР. Дитиною опікується батько ОСОБА_1 .

Довідкою №15 від 03.03.2025 року встановлено, що ОСОБА_1 є членом СТ «Мечта-1», має садовий будинок АДРЕСА_3 в садівницькому товаристві та 0,06 га земельної ділянки.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з положеннями ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч.2 ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2ст. 161 СК України.

Із досліджених доказів судом встановлено, що на момент звернення до суду дитина не досягла 14 років і проживала та продовжує проживати з батьком і мати дитини не оспорювала та не оспорює місце проживання дитини з батьком, не вчиняла жодних дій, які б свідчили про спір між батьками про місце проживання дитини .

Таким чином, суд констатує що на момент звернення з позовом і на момент судового розгляду у сторін був відсутній спір про визначення місця проживання дитини. Окрім того , на момент судового розгляду дитина вже досягла 14 років та , відповідно до ч.3 ст.160 СК України, може сама визначати своє місце проживання з одним із батьків. А тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги встановити факт того, що позивач є особою, яка самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Як уже зазначалось судом , ст.141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, відповідно до яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Відповідно до частини першої статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

За таких обставин, на підставі належним чином оцінених доказів, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

На думку суду заявлені вимоги про встановлення факту того, що позивач самостійно, без участі матері виховує та повністю утримує свою малолітню доньку, по суті є тотожними та входять у предмет доказування при вирішенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 вказано, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Таким чином, суд приходить до висновку, про відсутність необхідних та достатніх підстав для задоволення позову в цілому.

Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України - пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 12,81,141, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного виховання, утримання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною батьком - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до ч. 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 26.06.2025

Суддя С.І. Доценко