КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 373/278/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9020/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року та на додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Керекези Я.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 7 000 доларів США за договором позики від 05.08.2023 року та покласти на відповідача судові витрати (т. 1 а.с. 1-3).

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_1 отримав у борг від неї грошові кошти в розмірі 10000 доларів США для купівлі житлового будинку з земельною ділянкою в с.Стовп`яги Переяслав-Хмельницького району Київської області. 02 липня 2019 року, в день оформлення договору купівлю-продажу вищезазначеного нерухомого майна, позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 10000 доларів США. 05 серпня 2023 року відповідач повернув позивачу частину боргу в розмірі 100 000 грн. 00 коп., що по визначеному ним в розписці курсу (36 грн. 66 коп. за 1 долар США) становить 3000 доларів США. Борг в розмірі 7000 доларів США відповідач визнав, написавши розписку, зобов`язався повернути борг частинами: по 30 000 грн. 00 коп. щомісячно до 30 числа кожного місяця. Всю заборгованість зобов`язувався повернути до 30 грудня 2023 року. Неповернення відповідачем боргу за договором позики змусило позивача звернутися до суду із даним позовом (т. 1 а.с. 1-3).

26 березня 2024 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсною складену ним боргову розписку про отримання ним коштів в розмірі 7000 доларів США (т. 1 а.с. 55-59).

Посилався на те, що перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_2 , вони вели спільний побут, мали спільний бюджет. У 2016 році вони придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 . Власником даного будинку є ОСОБА_2 . У 2019 році вирішили придбати житловий будинок із земельною ділянкою для його батька по АДРЕСА_2 . У вересні 2020 року сторони припинили сумісне проживання та домовилися про відсутність матеріальних претензій один до одного. У ОСОБА_2 були відсутні вимоги матеріального характеру до нього, оскільки він здійснював ремонтні роботи у належному позивачеві будинку. В даний час він має іншу сім`ю, в якій ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народилася дитина. Починаючи із червня 2023 року рідний брат ОСОБА_2 та інші члени її сім`ї почали переслідувати його та його нову дружину. 05 серпня 2023 року під тиском сім`ї позивача він змушений був написати розписку про отримання від позивача у позику грошових коштів. Враховуючи, що написання розписки супроводжувалося насильницькими діями та погрозами з боку позивача та її сім`ї, вважає, що вона не може бути чинною та вважатися законним документом, за яким він заборгував грошові кошти позивачеві (т. 1 а.с. 55-59).

21 червня 2024 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого він просив відмовити в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом. Посилався на те, що подані представником відповідача документами не можуть бути належними доказами на підтвердження факту вчинення кримінального правопорушення. Зазначав, що ініціатором написання розписки був саме ОСОБА_1 , який неодноразово наголошував ОСОБА_2 про дану обставину. Вважав, що ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження позовних вимог, звернувся до суду із зустрічним позовом з метою ухилення від повернення боргу за договором позики (т. 1 а.с.118-121)

01 липня 2024 року до суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, відповідно до якого він просив відмовити в задоволенні первісного позову, зустрічну позовну заяву просив задовольнити. Зазначав, що рідний брат позивача ОСОБА_2 систематично здійснював тиск на ОСОБА_1 , переслідував та погрожував йому до та під час написання розписки. Така поведінка брата позивача стала наслідком звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів та відкриття кримінального провадження з цього питання. Побоюючись подальших насильницьких дій відносно нього та його обмежено придатного батька, ОСОБА_1 змушений був написати розписку. Досудове розслідування, відкрите по факту нанесення ОСОБА_5 братом позивача тілесних ушкоджень, триває, не закрите. Крім того, зазначав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на протязі п`яти років (із жовтня 2015 року по жовтень 2020 року) проживали разом, мали спільний побут, питання придбання будь-якого майна вирішувалося ними спільно. Після придбання житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , сторонами по справі було прийнято спільне рішення про залишення ОСОБА_2 на роботі, покладення на ОСОБА_1 обов`язку по прибиранню території навколо будинку та здійснення контролю за бригадами, що проводили ремонтні роботи. Відповідач за первісним позовом жодного разу не отримав плату за свою роботу, як управитель, оскільки вважав, що він зі ОСОБА_2 є подружжям. Придбання житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , та оформлення права власності на його ім`я повинно було бути, як плата за приведення двору та будинку по АДРЕСА_1 в придатний стан. Вважав, що ОСОБА_1 кошти у борг не брав, оскільки на момент придбання будинку він не працював, а його місцем роботи, за домовленістю зі ОСОБА_2 було домоволодіння по АДРЕСА_1 . В період із 2020 року по початок 2023 року ОСОБА_2 будь-яких вимог з приводу повернення грошових коштів ОСОБА_1 не пред`являла. Після розірвання відносин ОСОБА_2 на запитання ОСОБА_1 повідомила, що будь-яких коштів він їй не винен. Разом з тим, після закінчення відносин ОСОБА_2 , застосовуючи фізичне та психологічне насильство за допомогою свого брата, змусила ОСОБА_1 написати розписку, стягнення коштів за якою і є предметом даного позову (т. 1 а.с. 146-150).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 05 серпня 2023 року в розмірі 7000 (сім тисяч) доларів США. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 2644 гривні 60 копійок та 605 гривень 60 копійок, в всього 3250 гривень 20 коп. Вимогу про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25000 гривень витрат на правничу допомогу - залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною - залишено без задоволення (т. 2 а.с. т. 2 а.с. 15-19).

Додатковим рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2025 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 000 гривень витрат на правничу допомогу (т. 2 а.с. 23-24).

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням районного суду, 26 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сацик В.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики та ухвалити нове про відмову в стягненні, а також скасувати додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомоги і відмовити в стягненні таких витрат (т. 2 а.с. 34-36).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржувані рішення суду першої інстанції є незаконними. Вказував, що в наданій суду розписці відповідач зазначив, що віддав кошти за будинок, який вони зі ОСОБА_2 купували, перебуваючи в громадянському шлюбі. Факт перебування в шлюбі підтвердили батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6 і його дружина - мати позивачки. Як вказав Верховний Суд у справі № 750/2316/19 факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів зі змісту якої можна встановити, що відбулась передача певної суми від позикодавця до позичальника саме за таким договором. Відтак, вважав, що в даному випадку не було договору позики. Крім того, як самою ОСОБА_2 , так і її батьками було підтверджено, що з 2015 року по 2021 рік включно позивачка і відповідач проживали разом, мали спільний побут, питання придбання будь-якого майна вирішувалось ними спільно. Після придбання житлового будинку в с. Стовп`яги ними було прийняте рішення про залишення ОСОБА_2 на роботі в Києві, а відповідач проводив прибирання території біля будинку, проведення ремонтних робіт та інше. Разом з тим, після закінчення відносин між позивачкою та відповідачем рідний брат ОСОБА_2 почав застосовувати до ОСОБА_1 фізичне та психологічне насильство, чим змусив написати вищевказану розписку. Підтвердженням даного є заява ОСОБА_1 в поліцію. Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 вересня 2023 року були внесені відомості про те, що 31 липня 2023 року о 18-30 год. поблизу магазину «Подільський» в с. Стовп`яги, Бориспільського району ОСОБА_7 заподіяв йому тілесні ушкодження і відповідно до копії виписки із мед карти ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні (т. 2 а.с. 34-36).

11 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Примак В.А., в якому останній просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити (т. 2.а.с. 97-101).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Примак В.А., заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 26 червня 2025 року був сповіщений 21 травня 2025 року про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату особисто поштового відправлення суду. Крім того, ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Сацик В.О. 15 травня 2025 року до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Повідомлення ОСОБА_2 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою. Проте ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Примак В.А., факт належного повідомлення останній підтвердив в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 73-78, 85-90, 102).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до оригіналу розписки від 05 серпня 2023 року ОСОБА_1 повертає ОСОБА_2 100000 грн. 00 коп. (за курсом 36 грн. 66 коп. за 1 долар США), як частину боргу в розмірі 10000 доларів США за будинок, розташований по АДРЕСА_2 та був придбаний за час перебування з нею в громадянському шлюбі. ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно перераховувати кошти в розмірі 30000 грн. 00 коп. на картковий рахунок. Залишок суми в розмірі 146 000 грн. 00 коп. повернути 30 грудня 2023 року (т. 1 а.с. 217).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 361095239 від 08 січня 2024 року (а.с.10-12) ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки для ведення підсобного сільського господарства, площею 0,394 га, що розташовані по АДРЕСА_2 . Право власності на вищезазначене нерухоме майно ОСОБА_1 набув на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабенко В.В. ( реєстровий номер 2355) та Договору купівлі-продажу від 02 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бабенко В.В. ( реєстровий номер 2351). Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вищезазначене нерухоме майно була здійснена 02 липня 2019 року (т. 1 а.с. 10-12)

Відповідно до роздруківки з відповідного сайту вартість 1 долара США станом на 21 січня 2024 року за курсом НБУ складала 37,7094 грн. (т. 1 а.с. 8).

Із виписки з карткового рахунку ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк» № GE60K96VEEE9T7KK від 08 січня 2024 року вбачається, що у червні 2019 року позивачем була знята сума в розмірі 195110 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 9).

Заперечуючи проти первісних позовних вимог відповідачем ОСОБА_1 подано копію талона-повідомлення єдиного обліку № 4531, відповідно до якого 09 серпня 2023 року о 13 год 42 хв. надійшла заява про те, що 31 липня 2023 року о 18 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу магазину «Поліський» в с.Стовп`яги Бориспільського району Київської області заподіяв ОСОБА_1 тілесні ушкодження та погрожував його дружині фізичною розправою (т. 1 а.с. 65).

Згідно з копії талону-повідомлення єдиного обліку № 5037 22 серпня 2023 року о 18 год. 00 хв. поблизу магазину «Поліський» в с.Стовп`яги Бориспільського району Київської області ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, перекрив шлях ОСОБА_1 та мав намір здійснити наїзд на ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 66)

Відповідно до копії талону-повідомлення єдиного обліку № 5061 30 серпня 2023 року надійшла заява ОСОБА_1 про те, що 31 липня 2023 року о 18 год. 00 хв. поблизу магазину «Поліський» в с. Стовп`яги Бориспільського району Київської області ОСОБА_7 , заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_1 (т. 1 а.с.67)

Згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 вересня 2023 року були внесені відомості про те, що 07 вересня 2023 року з письмовою заявою звернувся ОСОБА_1 з приводу того, що 31 липня 2023 року о 18 год. 30 хв. поблизу магазину «Поліський» в с. Стовп`яги Бориспільського району Київської області ОСОБА_7 заподіяв йому тілесні ушкодження (т. 1 .с. 64).

Відповідно до копії виписки із медичної карти № 3810/646 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні із 06 серпня 2023 року по 08 серпня 2023 року з діагнозом: «ЗЧМТ. Струс головного мозку» (т. 1 а.с.68-69).

Згідно з довідки КНП «Дівичківська АЗПСМ» № 07 від 29 лютого 2024 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшов ЛКК 29 лютого 2024 року з діагнозом: «Стан після гострого порушення мозкового кровообігу (2017 рік), гіпертонічна хвороба ІІ-ІІІ ст., прогресуюча форма аденоми простати». Йому рекомендовано постійний догляд в домашніх умовах сином ОСОБА_1 (т. 1 а.с.70)

Відповідно до акта № 5 від 25 вересня 2023 року ОСОБА_1 здійснює постійний догляд за своїм батьком ОСОБА_9 , який втратив здатність до самообслуговування через вік (т. 1 а.с.71)

На підтвердження факту працевлаштування ОСОБА_1 та отримання ним доходів представником відповідача адвокатом Нестеренком Є.А. подано копію відомості про виплати, утримання та розрахунки щодо фізичної особи (отримувача платежу) (а.с.188), аналогічну копію відомості на іноземній мові (т. 1 а.с.187), копію трудової книжки ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 190-201).

Свідок ОСОБА_10 показала суду, що бачила біля магазину в с. Стовп`яги близько 18-18:30 год. сварку та бійку між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 . Початку конфлікту вона не бачила, ОСОБА_12 кричав про якийсь борг. Коли це було, не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_6 (батько ОСОБА_2 ) показав суду наступне. ОСОБА_1 знає із 2006 року, познайомилися по роботі у м. Миколаєві. Десь у 2015 році він познайомив ОСОБА_1 зі своє донькою ОСОБА_13 . Певний час вони проживали разом у м. Києві у їхній квартирі. Кошти весь час заробляла донька ОСОБА_13 . ОСОБА_1 часто говорив, що хоче будинок у селі, щоб займатися городництвом. ОСОБА_13 позичила йому кошти і він купив будинок та земельну ділянку, переїхав в село. Ольга залишилася у Києві, працювала та зрідка їздила у село, де в них ( ОСОБА_6 та його дружини) був будинок. Ходила вона й до ОСОБА_1 . Остаточно вони розійшлися ніби влітку 2021 року. Про те, що ОСОБА_1 винен доньці кошти, він знав. Про те, що віддав частину коштів та написав відповідну розписку 05 серпня 2023 року, дізнався від доньки, ОСОБА_1 в той день не бачив. Їхнього сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі не було, він був на відпочинку. Загалом, ніколи не спілкувався із ОСОБА_1 з приводу боргу доньці, тим паче, не погрожував йому.

Свідок ОСОБА_14 (мати ОСОБА_2 ) дала аналогічні показання. Крім того зазначила, що їй нічого не відомо про конфлікт її сина ОСОБА_12 із ОСОБА_1 .

З досліджених відеозаписів (без звуку) з камер спостереження з магазину в с. Стовп`яги вбачається, що 30 липня 2023 року біля магазину в с. Стовп`яги був присутній і ОСОБА_1 , і ОСОБА_15 , почергово виходили-заходили в магазин, щось купували, були біля альтанок біля магазину, про щось спілкувалися, удари руками один одному здійснювали й один, і другий.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк

Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на усій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Відповідно до наведених правових норм, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не у всіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц провадження № 14-465цс18.

Так, звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_1 отримав у борг від неї грошові кошти в розмірі 10000 доларів США для купівлі житлового будинку з земельною ділянкою в с.Стовп`яги Переяслав-Хмельницького району Київської області. 05 серпня 2023 року відповідач повернув позивачу частину боргу в розмірі 100 000 грн. 00 коп., що по визначеному ним в розписці курсу (36 грн. 66 коп. за 1 долар США) становить 3000 доларів США. Борг в розмірі 7000 доларів США відповідач визнав, написавши розписку, зобов`язався повернути борг частинами: по 30 000 грн. 00 коп. щомісячно до 30 числа кожного місяця. Всю заборгованість зобов`язувався повернути до 30 грудня 2023 року, проте, своїх зобов`язань не виконав.

Стороною позивача за первісним позовом надано до суду оригінал розписки віл 05 серпня 2023 року.

Згідно з оригіналом розписки від 05 серпня 2023 року, ОСОБА_1 повертає ОСОБА_2 100000 грн. 00 коп. (за курсом 36 грн. 66 коп. за 1 долар США), як частину боргу в розмірі 10000 доларів США за будинок, розташований по АДРЕСА_2 та був придбаний за час перебування з нею в громадянському шлюбі. ОСОБА_1 зобов`язався щомісячно перераховувати кошти в розмірі 30000 грн. 00 коп. на картковий рахунок. Залишок суми в розмірі 146 000 грн. 00 коп. повернути 30 грудня 2023 року (т. 1 а.с. 217).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не заперечував факту написання ним вказаної розписки.

Разом з тим, в суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначав, що отримав кошти в сумі 10000 доларів США особисто від ОСОБА_2 .

Тобто, фактично ОСОБА_1 визнав отримання суми коштів в борг від ОСОБА_2 у розмірі 10 000 доларів США.

Суд першої інстанції, задовольняючи первісні позовні вимоги в повному обсязі, правильно виходив з того, що розписка від 05 серпня 2023 року містить суму отриманих ОСОБА_1 коштів, що підтверджено і особисто ним у своїх поясненнях; валюта зобов`язання вказана (долари США), і в такій же валюті (в доларах США) позивач просила стягнути борг, що відповідає нормам чинного законодавства; мається вказівка на повернення частини суми 05 серпня 2023 року, що свідчить про визнання такого боргу ОСОБА_1 ; строки та порядок повернення решти боргу зазначено; строк, зазначений як кінцевий для повернення всієї суми боргу, сплив; оригінал розписки, який наявний у позивача ОСОБА_2 , свідчить про невиконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань; ОСОБА_1 не заперечує факту написання даної розписки, доказів наявності підстав визнання розписки недійсною внаслідок застосування фізичного чи психічного тиску на нього не надано, підстав вважати її нікчемною не встановлено.

Також, судом першої інстанції вірно визнано недоведеним наявності факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , посилаючись на те, що в відповідачем ОСОБА_1 така сукупність обставин не доведена. Факт періодичного спільного проживання (доведено показаннями свідків, в тому числі й батьками ОСОБА_2 , поясненнями самої ОСОБА_16 ) без доведення спільності побуту та наявності взаємних права та обов`язків, не може беззаперечно свідчити про такий факт. А достатніх доказів спільності побуту та наявності взаємних права та обов`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суду не надано.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наданий ОСОБА_1 відеозапис не розкриває причину конфліктної ситуації між ним та ОСОБА_17 , як і подані ним заяви до ВП. Будь-яких судових рішень, якими б було встановлено факт вчинення ОСОБА_17 фізичного чи психічного тиску як засобу примусити ОСОБА_1 написати розписку від 05 серпня 2023 року, суду не надано. Будь-яких інших доказів цьому також не надано.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано вірну оцінку, а тому відхиляються як необґрунтовані.

Суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи та дослідивши подані сторонами докази, дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимоги ОСОБА_2 .

Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов суперечливого висновку про відмову в стягненні 25 000 грн. витрат на правничу допомогу, стягнувши такі витрати із відповідача на користь позивачки додатковим рішенням. При цьому, в мотивувальній частині основного рішення відсутні будь яке зазначення вирішення (обґрунтування) з наведенням мотивів такої відмови. Вказане свідчить про помилкове зазначення в оскаржуваному рішенні про відмову в стягненні витрат на правничу допомогу, а відтак в цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Щодо додаткового рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2025 року.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви було долучено попередній розрахунок судових витрат за розглядом справи судом першої інстанції (т. 1 а.с. 13-14).

Частиною 8 ст. 141 ЦКП України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що до ухвалення рішення по суті спору у даній справі, представником позивача було подано до суду першої інстанції докази понесення витрат на правничу допомогу, зокрема, копію договору про надання правничої допомоги № 13/01-24ц від 13 січня 2024 року, укладеного між адвокатом Примаком В.А. та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 15), ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СА № 1075542 (т. 1 а.с. 17), акт виконаних робіт до договору про надання юридичної допомоги № 13/01-24ц від 13 січня 2024 року (т. 1 а.с. 211), квитанцію на оплату юридичних послуг від 13 січня 2024 року у розмірі 25 000 грн. (т. 1 а.с. 210).

17 січня 2025 року до суду надійшла заява від представника позивачки - адвоката Примака В.А. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн. (т. 2 а.с. 1-3).

Згідно з 4.1. договору про надання правничої допомоги № 13/01-24ц від 13 січня 2024 року, передоплата послуг адвоката по угоді складає 25 000 грн., в тому числі 5000 гр. на забезпечення необхідних витрат по справі.

Подальша оплата послуг адвоката проводиться шляхом відшкодування понесених витрат повіреним за наданими ним розрахунками, а також преміальні в розмірі % від суми отриманої по справ на користь довірителя чи стягнутої з нього/захищеної суми платежів (п. 4.2. договору).

Згідно з актом виконаних робіт до договору про надання юридичної допомоги № 13/01-24ц від 13 січня 2024 року, адвокатом надано наступний обсяг правової допомоги 1. Ознайомлення з матеріалами справи; 2. Аналіз судової практики ВС України у справах по заборгованості; 3. Підготовка позовної заяви; 4. Підготовка заяви про забезпечення позову; 5. Підготовка відповіді на відзив; 6. Підготовка відзиву на зустрічний позов відповідача про визнання розписки недійсною; 7. Представництво інтересів позивача ОСОБА_2 в судових засіданнях при розгляді цивільної справи у Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суді; Вартість послуг складає 25 000 грн. (т. 1 а.с. 211).

Згідно з ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

З матеріалів справи вбачається, що апелянт не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд заяви представника позивачки - адвоката Примака В.А. про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, а відтак був позбавлений можливості подати до суду свої заперечення на такі витрати.

Таким чином, колегія суддів враховує заперечення, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі під час апеляційного перегляду додаткового рішення у справі.

Поряд з цим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Перевіривши матеріали справи, встановивши обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), врахувавши складність справи, колегія суддів вважає звіищеним розмір витратна правничу допомогу в суді першої інстанції 25 000 грн. та вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову професійну правову допомогу стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 25 000 грн. до 15 000 грн., такий розмір відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду, тому колегія суддів їх відхиляє.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року - скасувати в частині залишення без задоволення вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 000 грн. витрат на правничу допомогу.

В іншій частині рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2025 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2025 року - змінити, зменшити суму стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) витрат на правничу допомогу з 25 000 грн. до 15 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов