№ 207/399/25
№ 2/207/698/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року м. Кам`янське

Південний районний суд міста Кам`янського у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.

при секретарі Сівачук А.А.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2 Стрельник Н.М.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання майна та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовною заявою, та уточненою позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення коштів на утримання майна та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що ОСОБА_2 , після смерті своєї бабусі ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), на основі сімейних домовленостей, за спільною згодою всіх зареєстрованих в квартирі та згідно витягу з наказу № 12 «ОД» від 15.03.2017 року про зміну договору найму жилих приміщень стала відповідальним квартиронаймачем квартири по АДРЕСА_1 .

На момент зміни відповідального квартиронаймача окрім неї за даною адресою були зареєстровані: її батько ОСОБА_1 (Позивач 2) і її брат ОСОБА_4 (Відповідач). Фактично проживали за даною адресою тільки вона з батьком, а ОСОБА_4 з 2009 року, спочатку сам, а потім разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач реєструватися сам за адресою власної квартири в АДРЕСА_3 , і реєструвати свою дружину або своїх дочок не бажає з метою, щоб вони не претендували на його власність. Доречі, свою частку цієї приватизованої квартири разом з членами сім`ї, які приватизували дану квартиру, позивачка ОСОБА_2 подарувала відповідачу особисто.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в сім`ї ОСОБА_4 і ОСОБА_6 народилась донька ОСОБА_7 , а через півтора року після її народження відповідач, не проживаючи за адресою реєстрації місця проживання, з метою шантажу позивачів, особисто нікого не попередивши, зареєстрував свою доньку, а також почав стверджувати, що відтепер йому належить половина квартири, а після смерті батька йому буде належати дві третини квартири. Вони (позивачі) в 2019 році звертались до суду з позовом про зняття з реєстрації як відповідача так і його доньки, але суд відмовив в задоволенні позову. В 2024 році за їх спільною згодою батько (позивач ОСОБА_1 ) знову звертався до суду про зняття з реєстрації відповідача і його доньки, але знову суд відмовив в задоволенні позову. Вони неодноразово пропонували відповідачу сплачувати половину коштів за квартиру, але відповідач відмовився. Фактично з 2021 року вони не спілкуються, не підтримують ніяких зв`язків, але завдяки інформації матері позивачки відомо, що відповідач разом зі своєю сім`єю в кінці серпня 2024 року взагалі виїхав на постійне місце проживання в м.Київ.

Оплату за користування житловим приміщенням, його ремонт і модернізацію ( АДРЕСА_1 за все своє життя відповідач ніколи не здійснював.

Стосовно проживання за адресою місця реєстрації відповідача, то починаючи з 2009 року він за вказаною адресою не мешкає, що підтверджується відповідним актом про відсутність особи за місцем реєстрації. У зв`язку з зазначеним, відповідач з березня 2009 року по теперішній час не бере жодної участі з утримання зазначеного житлового приміщення, вартість всіх комунальних послуг сплачують лише позивачі.

В своїх уточненнях до позовної заяви позивачі зазначили наступне.

Згідно копій платіжок за три роки вони здійснили наступну оплату:

На рахунок КП ДОР «Аульський водовід» за 2022 рік сплачено - 1259 грн.; за 2023 рік - 965 грн.; за 2024 рік - 1170 грн. Всього сплачено 3394 грн.

На рахунок TOB "ЕККО-СІТІ за 2022 рік сплачено 1316 грн.; за 2023 рік - 1485 грн.; за 2024 рік - 1710 грн. Всього сплачено 4511 грн.

На рахунок ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» (Кам`янський ЦОК) за 2022 рік сплачено 8070 грн.; за 2023 рік - 9395 грн.; за 2024 рік - 10790 грн. Всього сплачено 28255 грн.

На рахунок КП КМР «ДОБРОБУТ» за 2022 рік сплачено 2700 грн.; за 2023 рік - 3010 грн.; за 2024 рік - 3190 грн. Всього сплачено 8900 грн.

На рахунок ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» за 2022 рік сплачено 240 грн.; за 2023 рік - 320 грн.; за 2024 рік 210 грн. Всього сплачено 770 грн.

На рахунок АТ «ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ» за 2022 рік сплачено - 50 грн.; за 2023 рік 0 грн., за 2024 рік 0 грн. Всього сплачено 50 грн.

На рахунок ДФ ТОВ «Газорозподільні мережі України» за 2022 рік сплачено 0 грн.; за 2023 рік 0 грн.; за 2024 рік - 100 грн. Всього сплачено 100 грн.

Загальна сумма представлених послуг складає 45980 грн.

Отже, враховуючи строки позовної давності, за період з січня 2022 року по лютий 2025 року відповідач не проводив жодної оплати по утриманню житла, так само, на сьогоднішній день між позивачами та відповідачем не досягнуто жодної згоди щодо відшкодування витрат на утримання квартири.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Позивачі посилаються на статтю про відшкодування моральної шкоди користуючись поняттями честі, порядності, розумності і справедливості і ніяким чином не намагаються збагатитись за рахунок відповідача і його сім`ї.

Сестра подарувала не просто свою частку приватизованої нею і іншими членами сім`ї квартири, а фактично втратила всю квартиру оскільки бабусям і батькам було все рівно кому, яка з квартир буде належати, але погодившись з проханням брата, який хотів мати квартиру саме в районі Черемушки і який обіцяв при цьому нс мати ніяких претензій проти володіння сестрою квартирою в районі Соцмісто, але, як виявилось з часом, заволодівши одною квартирою, тепер він претендує і на другу квариру, оскільки не втратив інтересу до квартири, про що свідчать два рішення суду.

Саме тому вони вирішили втрату квартири просто компенсувати в грошовому еквіваленті і тоді та «страшна сума компенсації» їх моральної шкоди виявиться навіть недостатньою, оскільки купити сьогодні квартиру навіть цих грошей нсвистачить.

На підставі вищезазначеного позивачі просили

стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , 22990 грн. відшкодування понесених витрат на утримання майна.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , 200 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , 200 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Покласти судові витрати на Відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Куценко В.А. надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач не погоджується з фактами, які викладені в позовній заяві, вважає, позовні вимоги позивача незаконними, необгрунтованими та безпідставними виходячи із наступного.

Дійсно відповідач являється зареєстрованим в квартири АДРЕСА_4 , форма властності даної квартири є комунальна. Але позивачами по справі свідомо введено суд в оману та не зазначено, шо відповідач по справі ОСОБА_4 та його донька ОСОБА_8 не проживають в вище зазначеній квартирі з підстав того, що між позивачами по справі та відповідачем ОСОБА_4 склалися неприязливі відносини, які виразилися у постійних скандалах з боку позивачів та небажанні їх, щоб відповідач по справі скористався своїм законним правом згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з яким вони набули б часткове право власності на вище зазначену квартиру. Дані скандали та неприязливі відносини унеможливлюють проживання відповідача ОСОБА_4 та його доньки в даній квартирі. Твердження позивачів про те, що вони вимушені утримували квартиру та сплачувати комунальні послуги безпідставні, так як позивачі не зверталися до відповідача ОСОБА_4 з пропозицією часткової сплати комунальних послуг і позивачами по справі не надано жодного доказу про те, що вони зверталися до відповідача за вирішенням даного питання, тому відповідач ОСОБА_4 вважає передчасним звернення Позивачів до суду з вимогами стягнення з нього грошових коштів на утримання майна.

Відносно позовної вимоги заявленої позивачем ОСОБА_2 по справі про відшкодування витрат на утримання майна.

Вимога про відшкодування витрат на утримання майна не містить юридичного обгрунтування предмету позову, а саме підстав, які надають право позивачці ОСОБА_2 позивати до суду та суперечить вимогам ч.2 ст.16 ЦК України, якою чітко визначено способи захисту цивільних прав та інтересів позивача.

Також в позовній заяві позивачі незаконно та протиправно посилаються на вимоги ст. 322 ЦК України. Дана норма чинного законодавства надає право звернення до суду з позовною вимогою на підставі набутого права власності на майно. З огляду на вище зазначену норму чинного законодавства представник відповідача звертає увагу суду, що квартира АДРЕСА_4 не перебуває у власності gозивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та має державну форму власності.

Також в позовній заяві позивачі незаконно та протиправно посилаються на вимоги ст.526 ЦК України. Дана норма чинного законодавства визначає загальні умови виконання зобов`язання. При цьому в ній зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться». 3 огляду на вище зазначену норму чинного законодавства представник відповідача звертає увагу, що жодного договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться відповідач ОСОБА_4 не порушував і тому дана норма чинного законодавства не може бути застосована у вирішенні питання про відшкодування понесених витрат на утримання майна.

Враховуючи вище зазначене вважає, що в задоволенні позовної вимоги позивача ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_4 22990 гривень відшкодування понесених витрат на утримання майне суд повинен відмовити на підставі того, що дана вимога не кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України.

Відносно позовних вимог заявлених позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по справі про відшкодування моральної шкоди вказав, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок душевного дискомфорту, переживань, страждань, приниження честі, гідності та ділової репутації, ускладнень особистого життя, зниження творчої активності і погіршення результатів творчої діяльності, втрата чи марнування часу, ускладнення ділової чи політичної кар`єри та інші негативні наслідки у сфері особистого і суспільного життя, що стались внаслідок незаконних дій чи бездіяльності фізичних чи юридичних осіб.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (звідповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» зазначається, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

ЦК України розподілив норми щодо моральної шкоди: у загальних положеннях вказано спосіб захисту (п. 9 ч. 2 ст. 16, ст. 280) та прояви моральної шкоди (ч. 2 ст. 23), а в інших статтях перелічені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а також випадки їх безвинного відшкодування (ст. 1167). Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ЦК України у ст. ст. 39, 216, 225, 226. 230-233, 280, 611, 386, 700, 1076 ЦК України.

Жодною вище зазначеною нормою чинного законодавства не передбачено стягнення моральної шкоди при відшкодуванні витрат на утримання майна. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивачі надали відповідь на відзив, в якій зазначили, що ознайомившись з відзивом на позовну заяву, заперечують проти викладених фактів у відзиві через наступне.

Адвокатом Куценко В.А. не надано копій договору, який би свідчив про законність його представництва. Також, адвокат вводить суд в оману, приховуючи дійсне місце знаходження відповідача.

Стосовно сварок зазначають, що їх не могло бути, бо після створення конфліктних ситуацій самим відповідачем, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не підтримують зв`язків з відповідачем, який живе у Києві разом з сім`єю.

Щодо участі в приватизації квартири відповідачем, підтверджують, що приватизувати квартиру не збираються. Стосовно оплати комунальних послуг, то це питання теж піднімалось в попередніх справах і вони інформували суд, що відповідач ніколи не виконував ці обов`язки і відмовляється їх виконувати, і саме адвокат відповідача рекомендував їм звернутися до суду з цього питання.

Відповідач хоч і не погоджується з фактами викладеними в позовній заяві, але не вказує і не надає жодного доказу, тому вважають, що представник відповідача намагається ввести суд в оману та затягнути розгляд справи.На підставі викладеного просить задовольнити їх позовну заяву у повному обсязі.

Представник відповідача надав заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з врахуванням його відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх доводами, викладеними в позовній заяві. Суду пояснив, що відповідач ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не мешкає більше 15 років. Квартира не приватизована. Існувала сімейна домовленість щодо розподілу квартир, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала його тещі, померлій 2 роки тому дістається відповідачу, а квартира за адресою: АДРЕСА_1 відійде його доньці ОСОБА_2 . Так, згідно попередніх сімейних домовленостей квартира за адресою: АДРЕСА_3 була приватизована і потім подарована відповідачу та він є одноосібним власником цієї квартири з 2014 року і на теперішній час. Разом з цим ОСОБА_4 не виконав попередніх сімейних домовленостей та замість того, щоб відмовитися від участі у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у 2019 році зареєстрував у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , без їх дозволу, ще і свою малолітню доньку.

Разом з тим, хоча відповідач і зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , але не сплачує комінальні послуги за газ, електроенергію, воду, вивіз побутового сміття та за утримання квартири КП «Добробут». Також позивач пояснив, що дана квартира має індивідуальне електричне опалення, для обліку спожитих послуг в квартирі встановлені лічильники на газ, воду та електроенергію.

Позивач ОСОБА_1 окрім цього зазначив, що діями відповідача ОСОБА_4 йому була спричинена моральна шкода, а саме його неправомірною поведінкою, оскільки ОСОБА_4 не сплачує за комінальні послуги та більш за це не виконав сімйних домовленостей та не виписався з квартири, яка повинна перейти його дочці, позивачці по цій справі ОСОБА_2 .

Позивчка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Стрельник Н.М. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Пояснила, що відповідач не виконує свої обов`язки щодо утримання майна, тому позивач ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача кошти за комунальні послуги, та оскільки в квартирі зареєстрована і його неповнолітня донька, тому просить стягнути 1/2 від всієї витраченої суми.

Відповідач повинен нести солідарну відповідальність по утриманню майна. Під утриманням майна вона має на увазі сплату комунальних послуг, ремонт, встановлення облікових лічильників. Представник позивача ОСОБА_2 також пояснила, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , встановлене індивідуальне електричне опалення, для обліку спожитих послуг в квартирі встановлені лічильники на газ, воду та електроенергію.

Моральна шкода ОСОБА_2 полягає в тому, що вона постійно стресувала через відмову відповідача в утриманні майна.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги позивачів не визнав у повному обсязі. Пояснив, що підтримує пояснення свого представника ОСОБА_3 . Також вважав, що оскільки він в квартирі не проживає через погані стосунки зі своїм батьком ОСОБА_1 , тому не повинен сплачувати кошти за майно, яким він не користується. В тій квартирі він не споживає ні газ, ні воду, ні електроенергію, тому відсутні правові підстави для стягнення цих витрат з нього.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Куценко В.А. в судовому засіданні не погодився з фактами, які викладені в позовній заяві, вважає позовні вимоги позивача незаконними, необґрунтованими та безпідставними та вважає, що в задоволенні позову треба відмовити виходячи із наступного.

Зазначив, що дійсно відповідач являється зареєстрованим в квартирі АДРЕСА_4 , форма властності даної квартири є комунальна. Але позивачами по справі свідомо введено суд в оману та не зазначено, що відповідач ОСОБА_4 та його донька ОСОБА_8 не проживають в вище зазначеній квартирі з підстав того, що між позивачами по справі та відповідачем ОСОБА_4 склалися неприязливі відносини. Дані скандали та неприязливі відносини унеможливлюють проживання відповідача ОСОБА_4 та його доньки в даній квартирі. Окрім цього позивачі не зверталися до відповідача ОСОБА_4 з пропозицією часткової сплати комунальних послуг і позивачами не надано жодного доказу про те, що вони зверталися до відповідача за вирішенням даного питання.

Відносно позовної вимоги заявленої позивачкою ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання майна зазначив, що згідно чинного законодавства утримання будинків і прибудинкових територій господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

В позовній вимозі позивачки ОСОБА_2 зазначена сума у розмірі 22990 гривень. При цьому позивачем ОСОБА_2 у прохальній частині позовної заяви не зазначено час, за який позивачем були сплачені грошові кошти, які вона понесла на утримання майна, з чого саме складаються витрати на утримання майна та на підставі чого вона вимагає їх у відповідача ОСОБА_1 .

Посилання позивача ОСОБА_2 на вимоги ст.332 ЦК України безпідставні та незаконні. Дана норма чинного законодавства надає право звернення до суду з позовною вимогою на підставі набутого права власності на майно. Разом з цим квартира АДРЕСА_4 не перебуває у власності позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та має комунальну форму власності .

Позивачем ОСОБА_2 на підтвердження того, що вона понесла витрати на утримання квартири АДРЕСА_4 не надано жодного доказу витрат на утримання майна, а саме вказаної квартири. Власником квартири АДРЕСА_4 є Кам`янська міська громада і саме на неї, як на власника покладені обов`язки щодо утримання квартири АДРЕСА_4 на підставі правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 N 76, в яких чітко зазначено, що утримання будинків і прибудинкових територій господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Згідно з п.1.5 вище зазначених Правил 1.5., утримання житлового фонду передбачає виконання робіт, передбачених наказом Держжитлокомунпослуг України від 10.08.2004 № 150 «Про затвердження Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень будинків, споруд», зареєстрованим у Мін`юсті України 21.08.2004 за N 1046/9645 (із змінами).

Надані позивачем квитанції не є витратами на утримання майна, а є витратами за отримані споживачами комунальні послуги.

Позовна вимога Позивача ОСОБА_2 не містить вимог про стягнення з відповідача витрат понесених позивачем при отриманні житлово-комунальних послуг. Але при цьому в якості доказу витрат на утримання житлового приміщення позивачем ОСОБА_2 надані квитанції про сплату житлово-комунальних послуг. Предметом спору у справі, яка розглядалася судом, є стягнення витрат на утримання майна, а не за житлово-комунальні послуги, які були понесені позивачем ОСОБА_2 , на підтвердження яких нею були надані квитанції про сплату.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також, згідно вимог ст.ст.1, 5, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинних в період виникнення спірних правовідносин законів, комунальні послуги, як складова частина житлово-комунальних послуг, спрямовані не на утримання будинку, а на задоволення потреб у газопостачанні, водопостачанні, електропостачанні відповідних фізичних осіб, що у такому будинку проживають. За таких обставин, витрати особи на комунальні послуги з газопостачання, водопостачання та водовідведення, а також електропостачання не можуть входити до перелічених в ст. 360 ЦК України витрат на управління, утримання та збереження спільного нерухомого майна, оскільки такі витрати не стосуються управління, утримання та збереження даного майна. Тому представник відповідача стверджу, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача витрат за спожиту електроенергію, сплачених на рахунок АТ ДТЕК Дніпровських електромереж, водопостачання та водовідведення, а також газопостачання задоволенню також не підлягають, оскільки з матеріалів справи вбачається, що квартира обладнана лічильниками електричної енергії, води та газу. Відповідач не проживає у вказаній квартирі у зв`язку з зазначеними раніше обставинами та послугами електричної енергії, газопостачання, водопостачання та водовідведення не користується, тому підстави для стягнення з нього таких витрат відсутні.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц.

В той же час використання послуг з водовідведення та водопостачання, споживання електричної енергії та газопостачання здійснювалося відповідно до показань засобів обліку. Стороною позивача суду не надано доказів, які б вказували на те, що відповідач користувався вище зазначеними послугами, тобто в цьому випадку використання електричної енергії, газопостачання, водопостачання та водовідведення мало місце лише для потреб позивачки та інших осіб, які проживали в квартирі, а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні ст. 360 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, в якій Верховний суд чітко визначив наступне «тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування того, що відповідач не проживає у АДРЕСА_1 та не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії. Тобто в цьому випадку використання газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України. Крім того, усі договори щодо надання зазначених послуг укладені саме з позивачем у справі».

Предметом розгляду Верховного суду у справі № 725/3790/16-ц є така ж сама позовна вимога як і заявлена позивачкою ОСОБА_2 за аналогічних обставин, яка відрізняється тільки розміром суми стягнення і Верховним судом були надані чітки тлумачення підстав відмови у задоволенні даної позовної вимоги.

З огляду на вище зазначене вимога про відшкодування витрат на утримання майна не містить юридичного обґрунтування предмету позову, а саме підстав, які надають право позивачці ОСОБА_2 позивати до суду та суперечить вимогам ч.2 ст.16 ЦК України, якою чітко визначено способи захисту цивільних прав та інтересів позивача.

Також, в позовній заяві позивачі незаконно та протиправно посилаються на вимоги ст. 322 та ст.526 ЦК України.

Враховуючи вище зазначене представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_4 22990 гривень відшкодування понесених витрат на утримання майне суд повинен відмовити на підставі того що дана вимога не кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України.

Відносно позовних вимог заявлених позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по справі про відшкодування моральної шкоди.

В наданому до суду відзиві представник відповідача, зазначаючи що ЦК України розподілив норми щодо моральної шкоди: у загальних положеннях вказано спосіб захисту (п. 9 ч. 2 ст. 16, ст. 280) та прояви моральної шкоди (ч. 2 ст. 23), а в інших статтях перелічені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а також випадки їх безвинного відшкодування (ст. 1167). Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ЦК України у ст. ст. 39, 216, 225, 226, 230-233, 280, 611, 386, 700, 1076 ЦК України; звертає увагу суду ,що позовні вимоги Позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не підлягають задоволенню на підставі того ,що чинним законодавством не передбачено стягнення моральної шкоди при стягненні витрат на утримання майна.

Враховуючи вище зазначене на підставі вимог ст.. п. 9 ч. 2 ст. 16, ст. 280 ст. 1167, ст. 39, 216, 225, 226, 230-233, 280, 611, 386, 700, 1076 ЦК України у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягненя коштів на утримання майна відмовити в повному обсязі на підставі того, що заявлені позовні вимоги не кореспондується із способами захисту права, які визначені у статті 16 Цивільного кодексу України.

Стягнути з позивачів на користь відповідача витрати на правничудопомогу відповідача на підставі розрахунку витрат на правничу допомогу які він був змушений нести у зв`язку з судовим розглядом.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_5 відноситься до державного житлового фонду, відповідальним наймачем квартири є ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з наказу Адміністрації Південного району Кам`янської міської ради «Про зміну договорів найму жилих приміщень» від 15 березня 2017 року №12 «ОД», наймачем квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_2 (арк.с. 12). Даний факт також підтверджується особовим рахунком по вказаній квартирі, відкритим на ім`я ОСОБА_2 (арк.с. 17).

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Абонент ХХІ» від 18 січня 2025 року, виданою уповноваженому квартиронаймачу ОСОБА_2 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (арк. с. 13).

Згідно з копією акту про не проживання №412, затвердженого директором КП КМР "УКОЖФ" 5 червня 2019 рок у(арк.с. 18) в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2009 року та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - ніколи не проживала.

Ззгідно з копією акту про не проживання №4, затвердженого КП КМР "Добробут" 15 січня 2025 року (арк.с.19), зазначено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, але не проживають з 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Також, позивачами надані паперові копії (арк. с. 21-50), та оригінали електронної копії комунальних платіжок.

Згідно до ч. 1 ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 64 ЖК України - члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Разом з тим, правовідносини з приводу надання та отримання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законом, який визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189 - VIII (зі змінами та доповненнями) визначено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункти 5, 6 частини 1 статті 1 Закону).

Згідно статті 5 вказаного Закону до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно зі ст. 6 Закону учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавець.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ст. 1 ч. 1 п. 6 Закону).

Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189 - VIII (зі змінами та доповненнями), індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189 - VIII (зі змінами та доповненнями), споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг;

Як установлено судом, та визнавалось у судовому засіданні як позивачем ОСОБА_1 , так і представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Стрельник Н.М., (що відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню) позивачем оплата послуг з газопостачання, водопостачання та водовідведення, а також постачання електроенергії здійснювалася згідно показань засобів обліку відповідно до кількості спожитих послуг.

Відповідач у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 не проживає, не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричною енергією, а тому вищезазначені послуги споживаються лише позивачами та оплата здійснюється відповідно до поданих ними показань засобів обліку.

При цьому управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Таким чином, ураховуючи те, що відповідач ОСОБА_4 у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, що підтверджено актами про не проживання від 5 червня 2019 року (арк.с. 18) та від 15 січня 2021 року (арк.с. 18-19), й відповідно позивачем належних доказів на спростування вказаного не надано, а навпаки в позовній заяві позивачі зазначають, що відповідач ОСОБА_4 не проживає в квартирі з 2009 року, а його донька ОСОБА_8 не проживала в квартирі з самого її народження, а також враховуючи те, що кількість спожитих послуг та їх оплата здійснюється згідно показників лічильника, відповідач не проживаючи та не користуючись даними послугами, зокрема послугами з газопостачання, електоренергії та водовідведення і водопостачання, не повинен сплачувати вартість цих послуг, оскільки їх обсяг споживання визначався за встановленими лічильниками і відповідач фактично даними послугами не користувався. Отже суд, враховуючи вищевказане, а також оцінивши усі надані сторонами докази в їх сукупності та з урахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в частині стягнення коштів за послуги з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також надання електричної енергії.

Щодо вимог в частині стягнення з відповідача вартості 1/2 частини сплачених коштів за послуги з вивозу побутових відходів у м. Кам`янське та утримання будинку і прибудинкової території тощо, вартість яких залежить від кількості зареєстрованих осіб, та від площі квартири, то вони підлягають задоволенню.

Суд враховує, що оскільки відповідач та його малолітня донька зареєстровані разом з позивачами в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , то на підставі ч.3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, відповідач має обов`язок нарівні з позивачами, оплачувати житлово-комунальні послуги з управління багатоквартирним будинком.

Згідно ч.1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Відповідно до наданих позивачами платіжок та розрахунків, на рахунок TOB "ЕККО-СІТІ за 2022 рік сплачено 1316 грн.; за 2023 рік - 1485 грн.; за 2024 рік - 1710 грн. Всього сплачено 4511 грн., та на рахунок КП КМР «ДОБРОБУТ» за 2022 рік сплачено 2700 грн.; за 2023рік - 3010 грн.; за 2024 рік - 3190 грн. Всього сплачено 8900 грн.

Тобто, позивачі виконали солідарний з відповідачем обов`язок з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком, сплативши їх вартість в розмірі 13411 грн. (4511 грн.+8900 грн.).

У судовому засіданні ні відповідач ні його представник не заперечували та визнавали факт сплати позивачкою ОСОБА_2 зазначених комунальних послуг та їх розмір. Свій контррозрахунок суду не надавали.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_2 оплачені нею послуги, з урахуванням, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які в ній проживають, та ОСОБА_4 та ОСОБА_8 (в квартирі не проживають) (арк. с. 13), оплату здійснену на рахунок TOB "ЕККО-СІТІ за 2022 рік - 1316 грн.; за 2023 рік - 1485 грн.; за 2024 рік - 1710 грн., всього 4511 грн., та на рахунок КП КМР «ДОБРОБУТ» за 2022 рік - 2700 грн.; за 2023 рік - 3010 грн.; за 2024 рік - 3190 грн., всього 8900 грн., що складається з 1/2 частини оплачених коштів в розмірі 6705 грн. 50 коп. (13411 грн./2).

Відносно позовних вимог заявлених позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок душевного дискомфорту, переживань, страждань, приниження честі, гідності та ділової репутації, ускладнень особистого життя, зниження творчої активності і погіршення результатів творчої діяльності, втрата чи марнування часу, ускладнення ділової чи політичної кар`єри та інші негативні наслідки у сфері особистого і суспільного життя, що стались внаслідок незаконних дій чи бездіяльності фізичних чи юридичних осіб.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» зазначається, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

ЦК України розподілив норми щодо моральної шкоди: у загальних положеннях вказано спосіб захисту (п. 9 ч. 2 ст. 16, ст. 280) та прояви моральної шкоди (ч. 2 ст. 23), а в інших статтях перелічені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а також випадки їх безвинного відшкодування (ст. 1167). Право на відшкодування моральної шкоди передбачено ЦК України у ст. ст. 39, 216, 225, 226, 230-233, 280, 611, 386, 700, 1076 ЦК України.

Жодною вище зазначеною нормою чинного законодавства не передбачено стягнення моральної шкоди при відшкодуванні витрат на утримання майна.

Зазначений висновок також ґрунтується на вимогах ст. 611 ЦК України, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди у разі невиконання зобов`язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором». У справі №761/26293/16-ц від 20.03.2019 р. Верховний Суд висловив схожу позицію: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (ст. 611 ЦК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором.

Враховуючи вище наведене, позоні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача

Щодо вимог про стягнення витрат на користь відповідача на правничу допомогу в розмірі 16500 грн. 00 коп., суд виходить з наступного.

20.06.2025 року перед судовими дебатами представник відповідача надав суду документ, який має назву « розрахунок витрат на праничу допомогу, які позивач поніс при подачі позову до суду та планує понести у результаті розгляду позову в суді»

ЦПК України визначені певні процесуальні етапи відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу:1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України) шляхом подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розміру судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; 3) розподіл судових витрат (стаття 141 ЦПК України).

У ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України). Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові ВП ВС від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 зазначено, що згідно із частиною другою статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Наведена норма процесуального закону надає суду право у разі невиконання стороною обов`язку подати попередній розрахунок судових витрат відмовити у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого стороною судового збору.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат (Постанова ВС від 08.04.2021 року у справі № 161/20630/18). Отже це дискреційне право суду.

Разом з цим представник відповідача ні при подачі до суду першої заяви по суті спору (відзиву) 04.03.2025 року, ні в подальшому при подачі заперечення на відповідь на відзив 19.03.2025 року не подавав попереднього розрахунку суми судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу, що є окремою підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Окрім цього при вирішенні зазначеного питання суд приймає до увагу правову позицію, висловлену в Постанові (додаткова) ВС від 21.08.2019 року у справі № 922/2821/18, в якій зазначено, що неповідомлення учасником справи іншого учасника справи про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а також ненаправлення на його адресу документів на підтвердження відповідних вимог позбавляє іншого учасника справи можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат, що стало однією з підстав для відмови у задоволенні заяви товариства про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.

Суд також звертає увагу на те, що фактично представником відповідача ніяких заяв або клопотань про стягнення витрат на правову допомогу до суду взагалі не подавалось. Разом з цим відповідно до позиції, висловленої в ухвалі ВС від 04.08.2021 року у справі № 759/2921/19 зазначено, що прохальна частина заяви сторони про розподіл судових витрат має містити вимогу про відшкодування судових витрат, чого у даному випадку представником відповідача зроблено не було. Представником відповідача суду було надано лише документ під назвою « розрахунок витрат на праничу допомогу, які позивач поніс при подачі позову до суду та планує понести у результаті розгляду позову в суді», хоча адвокат Куценко В.А. не представляв позивачів і позову до суду не подавав.

Окрім цього суд додатково звертає увагу представника відповідача, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, сплачені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до кожного з відповідачів. Аналогічна сутуація має місце і при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу відповідача до кількох позивачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 907/425/16, постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 522/5582/16-ц, від 17.08.2022 у справі № 745/342/19, від 24.03.2021 у справі № 462/2077/17. Разом з цим представник відповідача не надав суду заяву, прохальна частина якої б містила вимоги про розподіл судових витрат, а також які витрати та з кого з позивачів треба стягнути, так як солідарне стягнення у даному випадку не можливе.

Щодо необхідності подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Зважаючи на положення частини восьмої статті 141 ЦПК України, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції до прийняття постанови у справі. Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу. Схожих висновків дійшов ВС у постановах від 22.03.2018 року у справі № 910/9111/17 та від 14 .01.2019 року у справі № 927/26/18.

Беручи до уваги вищезазначені правові позиції та практику Верховного суду, суд приходить до висновку про необхідність відмови ОСОБА_4 у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 82, 223, 263, 264, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання майна та відшкодування моральної шкоди,- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 кошти на утримання майна в сумі 6705, 50грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів на утримання майна та відшкодування моральної шкоди, відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 67 грн. 06 коп.

Відмовити ОСОБА_4 у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 30 червня 2025 року.

Суддя І.М. Юрченко