Справа №295/8216/25
про відмову у відкритті провадження у справі
24.06.2025 року м. Житомир
Суддя Богунського районного суду м. Житомира Стрілецька О.В.,
вирішуючи питання про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - Житомирський відділ поліції №1 Головного управління поліції в Житомирській області, про звільнення майна з-під арешту,
ОСОБА_1 , прізвище якої змінене з ОСОБА_2 у зв`язку з одруженням, звернулась до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , який накладений на підставі:
1) постанови слідчого з ОВС СУ ЦМВС Михайловського С.В. про накладення арешту на майно від 19.12.2007;
2) постанови державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Пенської В.С. про арешт майна боржника та заборону його відчуження серії АА №574430 від 03.03.2010.
Обґрунтовуючи позов позивач вказує, що в кримінальній справі, в якій вона була підозрюваною, а в подальшому обвинуваченою, 19.12.2007 слідчим з ОВС СУ ЦМВС Михайловським С.В. була прийнята постанова про накладення арешту на належне їй майно - ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 .
03.03.2010 державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Пенською В.С. видано постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження.
ОСОБА_1 посилається на те, що шкоду вона сплатила в повному обсязі, державним виконавцем прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження, станом на 19.06.2025 на виконанні у Богунському відділі державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відсутні відомості щодо виконавчих проваджень, в яких вона є боржником.
Посилається на те, що підстави для подальшого застосування арешту відсутні, наявний арешт на нерухоме майно порушує її права власника квартири, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі суддею встановлено таке.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Зі змісту Інформаційної довідки №424364112 від 28.04.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 , прізвище якої змінене на ОСОБА_3 , накладений на підставі постанови слідчого з ОВС СУ ЦМВС Михайловського С.В. про накладення арешту на майно від 19.12.2007 (реєстраційний номер обтяження 6285600), а також на підставі постанови державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції Пенської В.С. про арешт майна боржника та заборону його відчуження серії АА №574430 від 03.03.2010 (реєстраційний номер обтяження 9583485).
Щодо звільнення з-під арешту майна, який був застосований на підставі постанови державного виконавця.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".
Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Тобто, за змістом статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» до судуз позовом про зняття арешту з майна може звернутися не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Тож, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органом державної виконавчої служби, треба розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.
29.10.2020 державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним виконанням судового рішення, згідно із заявою стягувача рішення виконано в повному обсязі.
За правилами ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Крім того, зі змісту пункту 22 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012, вбачається, що в постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
Таким чином, у разі накладення арешту на майно боржника у виконавчому провадженні, він підлягає зняттю державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження, про що державний виконавець зобов`язаний зазначити у постанові про закінчення виконавчого провадження.
З огляду на те, що судом встановлено, що позивач була боржником у виконавчому провадженні, в якому був накладений арешт на належне їй нерухоме майно, тому вона не може пред`являти позов про звільнення майна з-під арешту, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а тому у відкритті провадження слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, позаяк такі вимоги не підлягають розгляду в позовному провадженні.
Щодо звільнення з-під арешту майна, який був застосований на підставі постанови слідчого в кримінальній справі.
З матеріалів, які долучені до позовної заяви, вбачається, що арешт на ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , був накладено також на підставі постанови слідчого з ОВС СУ УМВС Михайловського С.В. від 19.12.2007.
Отже, арешт на майно позивачки накладений в кримінальній справі, досудове розслідування якої здійснювалось за положенням КПК України 1960 року.
Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, в редакції Закону України № 4651-VI від 13 квітня 2012 року, який набув чинності 19.11.2012 року, питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Відповідно до ст. 409 КПК України (1960 року) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються судом, який постановив вирок.
Статтею 411 КПК України (1960 року) передбачено, що суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема, про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна.
В пункті 4 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.1990 р. «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних із виконанням вироків» роз`яснено, що в порядку, передбаченому КПК, суди вправі вирішувати такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків: в тому числі про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдовувального вироку чи відмову у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані.
Таким чином, якщо вироком суду таке питання не вирішене, а при виконанні вироку виникають певні сумніви і протиріччя, виникає право на звернення до суду з заявою щодо вирішення такого питання в порядку виконання вироку та скасування заходів забезпечення у кримінальному процесі, а саме скасування постанови про накладення арешту на майно відповідно до ст. 409 КПК України.
Судова практика з приводу вказаних правовідносин є сталою і змін не зазнавала.
З огляду на те, що арешт на майно позивачки був накладений за правилами Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року, на підставі положень цього ж кодексу вона була засуджена, а тому ОСОБА_1 , як власник нерухомого майна, має право звернутися з клопотанням про вирішення питання щодо зняття арешту в порядку виконання вироку на підставі ст. 409 КПК України (1960 року) до суду, який розглядав справу про її обвинувачення, за результатами якого був ухвалений вирок.
Беручи до уваги встановлені обставини, вимоги ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, який був накладений на підставі постанови слідчого в порядку кримінального судочинства, не підлягають захисту у порядку цивільного судочинства, у відкритті провадження слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
На підставі викладеного вище, з огляду на те, що порушені права ОСОБА_1 не підлягають захисту у порядку цивільного позовного провадження, у відкритті провадження у справі в цілому слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 186, 353, 354, 447 ЦПК України, суддя
Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі.
Роз`яснити позивачу, що вона має право в частині звільнення з-під арешту майна, який був застосований на підставі постанови державного виконавця, звернутися до суду зі скаргою у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а в частині звільнення з-під арешту майна, який був застосованийна підставі постанови слідчого в кримінальній справі, вона має право звернутися в порядку кримінального судочинства згідно з КПК України в редакції 1960 року до суду, який ухвалив відповідний вирок.
Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно в моменту її складення.

Суддя О.В. Стрілецька