КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7457/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Саліхова В. В., Левенця Б. Б.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника відповідача ПАТ «Банк Форвард» - адвоката Галдецького Я. А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Ольшевської І. О.

від 07 січня 2025 року

у цивільній справі № 761/8524/24 Голосіївського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Банк Форвард» в особі Уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Форвард» Караченцева Артема Юрійовича

про припинення дії кредитного договору та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом вобґрунтування якого вказував, що позивач 30.12.2017 підписавши заяву, погодившись та ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг в АТ «Банк Форвард», надав згоду про те, що заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складають кредитний договір. На підставі заяви позивачу було відкрито рахунок та оформлено кредитну картку Visa classic. Строк дії платіжної картки закінчився в січні місяці 2021 року. У момент дії картки позивач користувався кредитними коштами, сплачував заборгованість за кредитом та відсотки за його користування та інші платежі. У січні 2023 року Банк запропонував для припинення кредитного договору, сплатити залишок заборгованості. 16.01.2023 на пропозицію банку позивачем для повного закриття кредитного карткового рахунку було внесено на рахунок банку 28 500,00 грн, чим повністю виконано умови кредитного договору в зв`язку з чим зобов`язання між сторонами припинились їх виконанням.

Разом з тим, відповідач безпідставно вимагає сплату вигаданого боргу, який постійно збільшується. Внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано моральну шкоду. Моральна шкода завдана постійним безпідставним тиском з боку відповідача. Через тривалий стрес, як зазначає позивач, він нервує, що негативно відображається на здоров`ї, оскільки він є інвалідом 2 групи. Крім того, він повинен витрачати час на відновлення справедливості, оскільки відповідач протягом тривалого часу не вчинив жодних реальних дій для врегулювання ситуації. Розмір моральної шкоди оцінений у 150 000,00 грн.

Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в повному обсязі, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вказував, що 16 січня 2023 року на пропозицію банку позивачем для повного закриття кредитного карткового рахунку було внесено на рахунок банку 28 500 грн. Вказані кошти банком були отримані в повному обсязі ще до відкликання ліцензії у банку. Крім того, 27.02.2023 банком отримано постанову про закриття виконавчого провадження, а ліцензія відкликана 07 березня 2023 року, тобто до даного часу кошти були повністю розписані, а тому апелянт вважав, що ним повністю виконано умови кредитного договору за обопільною згодою. Протягом тривалого часу до позивача не було жодних претензій.

Вважав, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги доводи та письмові докази по справі, які були приєднані позивачем до матеріалів справи.

В поданих поясненнях на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ «Банк Форвард» - адвокат Галдецький Я. А. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість її доводів, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Вказує на те, що ураховуючи внесені позивачем грошові кошти у розмірі 28 500 грн, за особовим рахунком позивача обліковується заборгованість, що підтверджується відповідними банківськими виписками.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 15.05.2025 ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу. Після перерви, у судове засідання 12.06.2025 позивач не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ПАТ «Банк Форвард» - адвокат Галдецький Я. А. проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 30.12.2017 ОСОБА_1 підписав Заяву (оферту) № 200112547, за якою запропонував ПАТ «Банк Форвард» на умовах, викладених у Заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Форвард» та Тарифах за платіжними картками фізичних осіб, укласти Договір про надання та використання платіжної картки.

Вказана заява містить анкетні дані відповідача, його контактну інформацію. Також в ній зазначено, що позивач погоджується, що складовою та невід`ємною частиною Договору про картку будуть Умови по карткам та Тарифи по карткам, які розміщені банком у місці, в якому було оформлено дану заяву, в мережі Інтернет на сайті Банку, у відділеннях Банку, примірники яких позивач має, з якими ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє та положень яких зобов`язується неухильно дотримуватись.

На підставі Заяви від 30.12.2017 позивачу було відкрито рахунок № НОМЕР_1 та випущено платіжну картку № НОМЕР_2 .

Як зазначав позивач, обґрунтовуючи позов, він користувався кредитними коштами, сплачував заборгованість за кредитом та відсотки за його користування та інші платежі. Стверджував, що для повного закриття кредитного карткового рахунку ним було внесено на рахунок банку 28 500,00 грн, що на його переконання свідчить про припинення кредитного договору, який укладений між банком та позивачем. Разом з тим, відповідач, незважаючи на повне виконання вимог кредитного договору, безпідставно вимагає сплату вигаданого боргу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що позивачем не було доведено належними засобами доказування припинення зобов`язань, які виникли з укладеного між ним та відповідачем кредитного договору від 30.12.2017. Хоча позивач стверджував, що вніс 28 500,00 грн для повного закриття кредитного рахунку, суд встановив, що ці кошти не були направлені на погашення заборгованості через арешт рахунку банку. Після зняття арешту позивач отримав ці кошти назад як відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Суд вважав, що зобов`язання припиняється лише належним виконанням. Оскільки кошти не були зараховані на погашення боргу, зобов`язання за кредитним договором не припинилися. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки не було встановлено порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, адже як правильно встановлено судом позивачем не доведено належними засобами доказування припинення зобов`язань, які виникли з укладеного між ним та відповідачем кредитного договору від 30.12.2017.

З наданих позивачем листів Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Форвард» Караченцева А. Ю. від 17.01.2024 № 91/02, від 01.12.2023 № 17/23/02, від 29.09.2023 №26/1-08-16602 встановлено, що дійсно позивачем 16.01.2023 внесено на рахунок для погашення заборгованості кошти в сумі 28 500,00 грн. Однак, рахунок у Банку був арештований і у зв`язку з арештом зазначені грошові кошти не були направлені на погашення заборгованості за договором. При цьому після зняття в Банку арешту з рахунку внаслідок закінчення виконавчого провадження 29.05.2023 позивач отримав внесені на рахунок кошти 28 500,00 грн через АТ КБ «ПриватБанк», як відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами відповідно загального Переліку вкладників. Залишок заборгованості станом на 19.06.2023 становив 23 715, 66 грн, з яких залишок основного боргу - 22 337,31 грн, комісії - 893 грн, відсотки 484 грн.

Вказаний залишок підтверджується також і наданими виписками по особовому рахунку позивача, а отже твердження позивача про повне виконання кредитного договору не знайшли підтвердження.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

У цій справі позивач звернувся з позовом про визнання кредитного договору припиненим.

Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зробила висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21).

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не було доведено належними засобами доказування припинення зобов`язань за кредитним договором, а обраний позивачем спосіб захисту не є належним та ефективним способом захисту прав, передбаченим чинним законодавством України. Відповідно, вимоги про відшкодування моральної шкоди, які є похідними, також не підлягають задоволенню.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 червня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

В. В. Саліхов

Б. Б. Левенець