САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Справа №206/1163/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

17.06.2025 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Богатько Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно у порядку набувальної давності,

за участі: представника позивача Індюкової Т.В., -

ВСТАНОВИВ:

05 березня 2025 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно у порядку набувальної давності. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 1995 року до теперішнього часу позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений будинок станом на 1995 рік мав занедбаний та безгосподарський вигляд, чи взагалі є власник цього будинку не знали ні сусіди, ні позивач, та оскільки позивачеві на той час не було де жити, тому вона разом із сім`єю заселилась у вказаний будинок та проживає у ньому й досі. За час проживання з 1995 року позивач постійно і безперервно проживала у вказаному будинку, надала будинку доглянутого та обжитого стану, проводила необхідні ремонтні роботи у будинку, укладала договори з надання комунальних послуг та сплачувала за надання комунальних послуг, відкрито володіла, користувалась і в певній мірі здійснювала розпорядження будинком як його повноправний власник і протягом усього часу починаючи з 1995 року позивач була впевнена у тому, що інші особи не претендують на права володіння цим будинком та що її володіння цим будинком є таким, що не порушує права будь-яких інших осіб і тому є правомірним. Протягом майже 20 років володіння позивачем зазначеним будинком АДРЕСА_1 жодного разу жодна особа не повідомила позивачеві про існування прав власності на цей будинок у інших осіб, заходи зі встановлення таких інших осіб, вжиті позивачем шляхом розпитування сусідів та звернення за допомогою адвоката з письмовими запитами, також не дали результату. Так, сусіди на розпитування позивача повідомили, що не знають хто жив до неї у будинку АДРЕСА_1 і чи взагалі є власник цього будинку. На запит адвоката, складений в інтересах позивача, Державний архів Дніпропетровської області повідомив, що інформацією щодо власників житлових будинків не володіють, архівних справ щодо домоволодінь на зберіганні не мають. Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради повідомлено про відсутність в розпорядженні Департаменту картотеки з питань реєстрації фізичних осіб. Лівобережною адміністрацією Дніпровської міської ради на адвокатський запит про надання інформації кому та на підставі чого належить право власності чи право користування вказаним будинком, повідомлено, що Лівобережна адміністрація не є розпорядником запитуваної інформації. За інформацією з Державного реєстру речових прав по об`єкту: АДРЕСА_1 , відсутні будь-які відомості з Державного реєстру речових прав, з Реєстру прав власності на нерухоме майно, з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з Державного реєстру іпотек. Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради повідомило, що станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності та технічна інвентаризація за адресою: АДРЕСА_1 не проводилась. На замовлення позивача 30.01.2024 року виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , у якому встановлено, що технічна інвентаризація була первинна, інформація про земельну ділянку відсутня, житловий будинок садибного типу та господарські будівлі зведено у 1989 році, загальна площа житлового будинку становить 27,4 кв.м. Просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

06 березня 2025 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

16 квітня 2025 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник в судовому засіданні просили задовольнити позовну заяву.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

Вислухавши доводи учасників судового засідання, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20 квітня 1995 року по теперішній час разом з донькою ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом про фактичне проживання особи (а.с.18).

30 січня 2024 року на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , у якому встановлено, що технічна інвентаризація булла первинна, інформація про земельну ділянку відсутня, житловий будинок садибного типу та господарські будівлі зведено у 1989 році, загальна площа житлового будинку становить 27,4 кв.м. (а.с. 20-26). З відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 15.01.2024 року №422 вбачається, що реєстрація прав власності станом на 31.12.2012 року та технічна інвентаризація за адресою: АДРЕСА_1 , КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась (а.с.56).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що по об`єкту: АДРЕСА_1 відсутні будь-які відомості (а.с. 57-58).

З відповіді департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 28 травня 2024 року №5/5-169 вбачається, що картотека з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1 в розпорядженні Департаменту станом на 27.05.2024 року відсутня та надати запитувану інформацію не вбачається за можливе (а.с. 60).

З відповіді Державного архіву Дніпропетровської області від 15.05.2024 року № І-1373/0/217-24 вбачається, що інформацією щодо власників житлових будинків, а також інформацією на підставі чого належить право власності чи право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 не володіє. Архівних справ, які відносяться до тих або інших домоволодінь архів на зберіганні не має (а.с. 61).

Угоду №214 про встановлення населенню побутових лічильників газу від 02.09.2003 року укладено між відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Дніпрогаз» та ОСОБА_3 (а.с. 64-65).

Акти про зняття та встановлення побутового газового лічильника за адресою: АДРЕСА_1 складено в присутності абонента ОСОБА_3 (а.с. 66-67).

Додаткова угода до договору № 507767 про надання населенню послуг з газопостачання від 26.03.2010 року за адресою: АДРЕСА_1 , укладено між відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Дніпрогаз» та ОСОБА_3 (а.с. 69).

З наданих суду квитанцій вбачається, що за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 сплачує ОСОБА_3 (а.с. 74-91).

Допитані в судовому засіданні свідки повідомили наступне.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона є сусідкою позивача і перебуває з нею в дружніх стосунках. Зазначила, що познайомилась з позивачем в 2001 році і остання на даний час вже проживала у спірному будинку. Позивач сплачує за комунальні послуги, займається ремонтом будинку та прибирає двір. На даний будинок ніхто не претендував.

Свідок ОСОБА_5 , яка є донькою позивача зазначила, що вони заселились в даний будинок в 1994 році. Вказала, що на цей будинок ніхто не претендував, кому належав будинок раніше невідомо.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є подругою доньки позивача та спілкується з сім`єю позивача з 2005 року. Позивач з доньками проживали в даному будинку, доглядала за ним, треті особи до будинку не приходили. Кому належав будинок їй невідомо.

Свідок ОСОБА_2 , яка є донькою позивача пояснила, що в 1994 році вони переїхали в Дніпро та жили у її бабусі та того ж року переїхали в спірний будинок та жили там весь час. В даному будинку вона проживала з мамою та сестрою, вони доглядали за будинком, за комунальні послуги сплачувала її мати. Колишні власники їй невідомі, на будинок ніхто не претендував.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

В пунктах 9, 11, 13, 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

В обґрунтування своєї вимоги позивач посилається на те, що вона з 1995 року проживає у спірному домоволодінні, у зв`язку з чим вважає, що вона на протязі більш, ніж 30 років відкрито та безперервно володіє вказаним нерухомим майном, що є підставою для визнання за нею права власності.

Таким чином, позивач на протязі більш ніж 30 років вільно та відкрито володіє спірним домоволодінням, що підтверджується наданими доказами та встановленими судом обставинами.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи встановлені судом обставини, а саме що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє домоволодінням АДРЕСА_1 , постійно мешкає у ньому більше, ніж 30 років, слідкує за ним, оплачує комунальні послуги, виконує ремонтні роботи, а з 1995 року будь-хто інший на домоволодіння не претендував, ним не цікавився та жодним чином не заявляв про свої права на нього, а позивач продовжує відкрито та безперервно володіти спірним домоволодінням більше тридцяти років, за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 15, 16, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 10-13, 19, 76-84, 141, 223, 258-259, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпровської міської ради (м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд.75, ) про визнання права власності на нерухоме майно у порядку набувальної давності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя О.П.Румянцев