ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року

м. Київ

справа № 204/8858/23

провадження № 61-9211св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко Сергій Сергійович, на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння

Позовну заяву мотивував тим, що 04 березня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») укладено кредитний договір № 76/П/19/2008-840, право вимоги за яким на підставі договору про відступлення права вимоги від 05 березня 2020 року № GL2N79735 перейшло до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» (далі - ТОВ «ФК «Інвест Хаус»).

19 червня 2020 року приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т. В. вчинив виконавчий напис, зареєстрований за № 1593, яким запропоновано стягнути з нього на користь ТОВ «ФК «Інвест Хаус» суму заборгованості за кредитним договором від 04 березня 2008 року № 76/П/19/2008-840 у розмірі 2 756 742,86 грн.

02 липня 2020 року приватним виконавцем Телявським А. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 з виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса від 19 червня 2020 року № 1593.

15 липня 2020 року він отримав копію висновку про вартість майна, складеного 08 липня 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Євроексперт Груп», відповідно до якого ринкова вартість належного йому автомобіля марки «Infiniti», модель G35, 2007 року випуску, становить 243 390,00 грн, а також заявку приватного виконавця Телявського А. М. на реалізацію арештованого майна від 13 липня 2020 року, а саме зазначеного автомобіля.

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 03 серпня 2020 року № 494855 та акта від 11 серпня 2020 року про проведені електронні торги, автомобіль марки «Infiniti», модель «G35», було реалізовано. Електронні торги є такими, що відбулися. Переможцем торгів визнано ОСОБА_3 .

Разом з тим, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2021 року у справі № 755/10322/20, яке набрало законної сили, його позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 19 червня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т. В., зареєстрований у реєстрі за № 1593, про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 04 березня 2008 року № 76/П/19/2008-840.

Переконував, що у зв`язку із скасуванням підстави, що слугувала для відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4, а саме визнання виконавчого напису нотаріуса № 1593 таким, що не підлягає виконанню, внаслідок якого було продано автомобіль, що належав йому на праві власності, у нього виникло право на витребування зазначеного автомобіля.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 автомобіль марки «Infiniti», модель G35, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння передано за підсудністю до Залізничного районного суду м. Львова.

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Залізничного районного суду м. Львова з клопотанням про заміну відповідача, мотивуючи його тим, що новим власником спірного автомобіля згідно з договором купівлі-продажу від 31 жовтня 2023 року став ОСОБА_2 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року замінено первісного відповідача - ОСОБА_3 належним відповідачем - ОСОБА_2 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26 січня 2024 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння передано за підсудністю до Корольовського районного суду м. Житомира.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2024 року у складі судді Петровської М. В. позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 автомобіль марки «Infiniti», модель «G35», 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки автомобіль «Infiniti G35», 2007 року випуску, вибув з володіння позивача ОСОБА_1 не з його волі, а на підставі виконавчого напису від 19 червня 2020 року № 1593, який в подальшому рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 березня 2021 року у справі № 755/10322/20 був визнаний таким, що не підлягає виконанню, то наявні підстави для витребування спірного транспортного засобу у відповідача ОСОБА_2 , який є його останнім набувачем, на користь ОСОБА_1 в порядку статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Романов О. В., задоволено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат на правову допомогу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки електронні торги з реалізації належного ОСОБА_1 транспортного засобу, які відбулись 03 серпня 2020 року, у судовому порядку недійсними не визнані, то підстави для витребування такого транспортного засобу, на користь позивача в порядку статті 388 ЦК України відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У червні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко С. С., із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 березня 2024 року.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21 та постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 911/1418/17, від 15 січня 2020 року у справі № 914/261/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 916/2259/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 922/3667/19, від 17 січня 2024 року у справі № 200/7407/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Також заявник вказує на те, що апеляційний суд належним чином не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- безпідставно скасував правильне та законне рішення суду першої інстанції;

- не дослідив належним чином фактів, обставин та аргументів, наведених заявником у відзиві на апеляційну скаргу;

- проігнорував, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2021 року у справі № 755/10322/20 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 19 червня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т. В. і зареєстрований в реєстрі за №1593, про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 березня 2008 року № 76/П/19/2008-840;

- не звернув увагу на те, що представник заявника подавав до приватного виконавця заяву у якій повідомляв його про звернення з позовом про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса від 19 червня 2020 року таким, що не підлягає виконанню та просив утриматись від дій, направлених на виконання спірного виконавчого документа, тобто вжив всіх можливих заходів для того щоб не допустити вибуття із свого володіння спірного транспортного засобу;

- не врахував, що для витребування майна, яке вибуло з володіння власника поза його волею, оспорювання договорів чи інших правочинів щодо такого майна і документів, які посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника;

- здійснив вирішення спору через призму порядку, встановленого для виконання судових рішень, хоча такий підхід не є релевантним до спору цій справі.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко С. С.,виклав заяву, в якій просить заборонити відповідачу ОСОБА_2 відчужувати та передавати користування спірний автомобіль марки «Infiniti», модель «G35», 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , сірого кольору, що по своїй суті є заявою про забезпечення позову.

Крім того, у касаційній скарзі заявник виклав попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правову допомогу та зазначив, що станом на день подання касаційної скарги такі його витрати становлять 6 000,00 грн.

У липні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Романов О. В., із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_1 , в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Крім того, у відзиві ОСОБА_2 просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

29 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко С. С., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду додаткові пояснення у справі на підставі статті 43 ЦПК України, у яких по суті навів додаткові аргументи щодо наявності підстав для задоволення його касаційної скарги; висловив незгоду з мотивами відзиву ОСОБА_2 та розміром заявлених витрат на правову допомогу.

31 липня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Романов О. В., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду клопотання про залишення додаткових пояснень позивача від 29 липня 2024 року без розгляду на підставі положень статті 126 ЦПК України.

Верховний Суд вважає, що додаткові пояснення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко С. С., від 29 липня 2024 року в частині наведення додаткових аргументів щодо наявності підстав для задоволення його касаційної скарги та незгоди з мотивами відзиву ОСОБА_2 розглядати неповноважний.

Відповідно до частини другої статті 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Згідно з частиною п`ятою статті 174 ЦПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Оскільки ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко С. С., у зазначених поясненнях поза межами строку на касаційне оскарження, зокрема, навів додаткові аргументи щодо наявності підстав для задоволення його касаційної скарги, незгоду з мотивами відзиву ОСОБА_2 , не просив у суду дозволу подати такі пояснення, Верховий Суд залишає вказані пояснення в цій частині без розгляду.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, провадження № 14-680цс19 (пункти 51-52); від 02 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18, провадження № 12-86гс20 (пункти 25-33).

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко С. С., не містить доводів щодо оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат, то оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у цій частині Верховним Судом не переглядається.

Отже, Верховний Суд у цій постанові переглядає постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року лише в частині вирішення апеляційним судом спору по суті.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко С. С., на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гульку Б. І.; судді які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставіпунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Корольовського районного суду м. Житомира матеріали справи № 204/8858/23; відмовлено у задоволенні клопотання заявника про забезпечення позову; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 02 серпня 2024 року.

У липні 2024 року матеріали справи № 204/8858/23 надійшли до Верховного Суду.

При проведенні попереднього розгляду справи судді: Гулько Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д., заявили про самовідвід з метою усунення обставин, які б давали сумнів в їх об`єктивності та неупередженості.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2024 року заяву про самовідвід суддів Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д. задоволено. Відведено суддів: Гулька Б.І., Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., за їх заявою від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бабенко С. С., на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року у справі № 204/8858/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння (провадження 61-9211св24). Ухвалено справу передати для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2024 року № 1082/0/226-24 призначено повторний автоматизований розподіл указаної справи, у зв`язку з постановленням Верховним Судом 05 вересня 2024 року ухвали про самовідвід колегії суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д. у справі № 204/8858/23.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 06 вересня 2024 року визначено колегію суддів для розгляду справи № 204/8858/23 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бабенко С. С., на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, а саме суддів: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Сакари Н. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 76/П/19/2008-840.

Надалі відповідно до договору про відступлення права вимоги від 05 березня 2020 року № GL2N79735, право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «Інвест Хаус».

19 червня 2020 року приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т. В. вчинив виконавчий напис, зареєстрований за №1593, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором від 04 березня 2008 року № 76/П/19/2008-840 у розмірі 2 756742, 86 грн на користь ТОВ «ФК «Інвест Хаус».

02 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 з виконання виконавчої напису від 19 червня 2020 року № 1593.

13 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А. М. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_4 сформовано заявку № 4347 на реалізацію арештованого майна на Державне підприємство «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), а саме: належного боржнику ОСОБА_1 транспортного засобу марки «Infiniti», моделі «G35», 2007 року випуску, сірого кольору, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , вартість якого згідно звіту про оцінку майна станом на 08 липня 2020 становила 243 390,00 грн.

15 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 отримав заявку приватного виконавця на реалізацію арештованого автомобіля «Infiniti G35» (2007 рок випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , колір - сірий).

Відповідно до протоколу № 494855, 03 серпня 2020 року проведено електронні торги, в ході яких продано транспортний засіб марки «Infiniti», моделі «G35», 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , колір сірий, переможець торгів - ОСОБА_3 , ціна продажу 243 390,00 грн.

Згідно з актом від 11 серпня 2020 року про проведені електронні торги, сформованого відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 03 серпня 2020 року № 494855 переможець торгів ОСОБА_3 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 березня 2021 року у справі № 755/10322/20 позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Інвест Хаус», треті особи: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т. В., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А. М., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 19 червня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т. В. і зареєстрований в реєстрі за № 1593, про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 березня 2008 року № 76/П/19/2008-840. Рішення суду набрало законної сили 09 липня 2021 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 травня 2022 року у справі № 755/16517/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2022 року та постановою Верховного Суду від 08 травня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського А. М., ДП «Сетам», ОСОБА_3 , третя особа - ТОВ «ФК «Інвест Хаус», про визнання недійсними електронних торгів від 03 серпня 2020 року з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме, автомобіля марки Infiniti G35, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ; протоколу проведення електронних торгів від 03 серпня 2020 року № 494855; акта про проведені електронні торги від 11 серпня 2020 року, складеного приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявським А. М. відмовлено.

Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС № 31/2027АЗ-25317-2023 від 09 листопада 2023 року автомобіль «Infiniti G35», 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 , після його перереєстрації на ОСОБА_4 в серпні 2020 року, неодноразово відчужений на користь фізичних осіб ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) та востаннє - ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2023 року № 7718/23/006269 та договору комісії від 21 жовтня 2023 року № 7718/23/006269, продавець (комісіонер) Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнікарс», комітент ОСОБА_7 ціна продажу 250 000,00 грн.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля марки «Infiniti G35», сірого кольору, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 .

Правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Разом з тим, застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц (провадження № 61-32603св18), від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18 (провадження № 61-1287св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17 (провадження № 61-14765св20), від 07 травня 2022 року у справі № 640/14276/17 (провадження № 61-14677св21).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки електронні торги з реалізації належного ОСОБА_1 транспортного засобу, які відбулись 03 серпня 2020 року, у судовому порядку недійсними не визнані, то підстави для витребування такого транспортного засобу, на користь позивача в порядку статті 388 ЦК України відсутні.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд проігнорував, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2021 року у справі № 755/10322/20 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 19 червня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т. В. і зареєстрований в реєстрі за № 1593, про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 березня 2008 року № 76/П/19/2008-840, Верховний Суд відхиляє, оскільки зміст оскаржуваного судового рішення свідчить про те, що апеляційний суд врахував вказаний факт.

Водночас апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення Галицького районного суду м. Львова у справі № 755/10322/20 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, ухвалено лише 02 березня 2021 року, натомість прилюдні торги з реалізації належного позивачеві спірного транспортного засобу проведені 03 серпня 2020 року, тобто на момент проведення електронних торгів виконавчий напис нотаріуса був чинний.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував, що для витребування майна, яке вибуло з володіння власника поза його волею, оспорювання договорів чи інших правочинів щодо такого майна і документів, які посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника, Верховний Суд також відхиляє, оскільки за обставин цієї справи позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21 та постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 911/1418/17, від 15 січня 2020 року у справі № 914/261/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 916/2259/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 922/3667/19, від 17 січня 2024 року у справі № 200/7407/19, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суд апеляційної інстанцій виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що представник заявника подавав до приватного виконавця заяву у якій повідомляв його про звернення з позовом про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса від 19 червня 2020 року таким, що не підлягає виконанню та просив утриматись від дій, направлених на виконання спірного виконавчого документа, є безпідставними, оскільки не спростовують правильність висновків апеляційного суду, викладених в оскаржуваному судовому рішенні.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд здійснив вирішення спору через призму порядку, встановленого для виконання судових рішень, хоча такий підхід не є релевантним до спору цій справі, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм Закону України «Про виконавче провадження» та положень цивільного процесуального законодавства України.

Доводи касаційної скарги щодо того, що апеляційний суд не дослідив належним чином фактів, обставин та аргументів, наведених заявником у відзиві на апеляційну скаргу, Верховний Суд також відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Тож, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду щодо відмови у задоволенні позову.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем у Верховному Суді

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Згідно з пунктом 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких належить розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

У відзиві на касаційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Романов О. В., виклав клопотання про стягнення із позивача ОСОБА_1 на його користь суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Зазначив про те, що правова допомога у суді касаційної інстанції полягала у здійсненні адвокатом аналізу та дослідженні касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року; дослідженні судової практики (рішень Верховного Суду, якими обґрунтовуються вимоги касаційної скарги); складання відзиву на вищевказану касаційну скаргу та подання такого відзиву до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з направленням копії відзиву на адресу позивача та його представника.

На підтвердження вказаного клопотання відповідач надав суду: оригінал акта про надання правової допомоги від 18 липня 2024 року № 2 (договір від 06 березня 2024 року), укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Романов та Партнери» в особі керівника бюро Романова О. В., вартістю 10 000,00 грн; копію платіжної інструкції (квитанції) від 15 липня 2024 року № 8348-3327-1223-9911 про сплату ОСОБА_2 на рахунок Адвокатського бюро «Романов та Партнери» попередньої оплати гонорару в сумі 5 000,00 грн; докази направлення копії відзиву представнику позивача Бабенку С. С.

Також у матеріалах справи, яка переглядається, наявна копія договору від 06 березня 2024 року про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Романов та Партнери» в особі керівника бюро Романова О. В. (а. с. 185-186).

Ураховуючи надані стороною відповідача та наявні у матеріалах справи докази, прийняте судом касаційної інстанції у цій постанові рішення про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_1, колегія суддів Верховного Суду погоджується доводами клопотання ОСОБА_2, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем в суді касаційної інстанції.

Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає, що надані адвокатом відповідачу послуги, а саме: попередній аналіз касаційної скарги, дослідження судової практики (рішень Верховного Суду, якими обґрунтовуються вимоги касаційної скарги), підготовка та подання до суду відзиву на касаційну скаргу, за своєю суттю є послугами, що дублюються, складовими одного завдання, а тому заявлені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн є завищеними та не можуть бути стягнуті в повному обсязі. Подібних висновків дійшов Верховний Суд і у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20.

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених та очікуваних витрат відповідача на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, з урахуванням заперечень сторони позивача щодо розміру заявлених відповідачем до стягнення витрат на правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Романов О. В., та стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, а у стягненні іншої частини витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.

Щодо розподілу інших судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат позивача, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабенко Сергій Сергійович, залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 (п`ять тисяч) грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Романов Олексій Валентинович, про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в іншій частині відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Н. Ю. Сакара