Провадження №2/523/1477/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2025 р. м.Одеса

Пересипський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Мурманової І.М.,

за участю секретаря Бєлік Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

Від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Пересипського (Суворовського) районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні, звернувся адвоката Канікаєв Юрій Олегович.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 08.08.2019 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу сторонами було набуте спільне майно зокрема, автомобіль NISSAN TIIDA, 2008 р.в., № кузова НОМЕР_1 .

Позивачу стало відомо про відчуження Відповідачем вказаного майна без отримання згоди Відповідача, не зважаючи на те, що майно є спільним. Грошова компенсація вартості частки Позивача Відповідачем також виплачена не була. Згіно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в Одеській області вказана обставина була підтверджена.

На підставі викладеного представник позивача просить: стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя, що становить 115 000 гривень.

Після надходження та реєстрації зазначеної позовної заяви, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст. ст. 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 08 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву.

Також, ухвалою суду від 08 грудня 2023 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Канікаєва Юрія Олеговича про витребування доказів, витребувано від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в Одеській області копії всіх документів, які стали підставою для перереєстрації транспортного засобу NISSAN TIIDA, 2008 р.в., № кузова НОМЕР_1 на ОСОБА_3 (а.с.15).

Також, ухвалою суду від 11.04.2024 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Канікаєва Юрія Олеговича про витребування доказів, витребувано від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в Одеській, Миколаївській, Херсонській областях (, адреса: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, буд. 5) копії всіх документів, які стали підставою для перереєстрації транспортного засобу NISSAN TIIDA, 2008 р.в., № кузова НОМЕР_1 на ОСОБА_3 (а.с.31).

На виконання ухвали про витребування доказів 13.05.2024 (вх. № 16344) від Головного Сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в Одеській, Миколаївській, Херсонській областях надійшли засвідчені копії документів, що стали підставою для перереєстрації ТЗ NISSAN TIIDA, 2008 р.в. (а.с.35-41).

На адресу суду 08.08.2024 року (вх. № 26505) надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої представник також зазначив, щодо строків звернення до суду, зокрема послався на Закон № 540-ІХ яким було продовжено строк на період дії карантину введеного у зв`язку з пандемією. Також, щодо витрат на правничу допомогу (а.с.49-50).

Ухвалою суду від 17 жовтня 2024 року прийнято до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с.67).

Не погоджуючись з позовними вимогами 06.05.2025 року (вх. № 17054) представник відповідача адвокат Іванова Г.С. подала відзив на позовну заяву.

Згідно відзиву представник зазначила, що 08.08.2019 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси шлюб між сторонами розірвано. Згідно ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу, є рішення суду про розірвання, яке набрало законної сили. Згідно нормами ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України, до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тому, виходячи зі змісту статей вказаних вище вбачається, що оскільки шлюб розірвано позовна давність має обраховуватись у трирічний термін з моменту дня коли позивач дізнався про порушення його права на власність. Позивач знав про порушення свого права на власність, оскільки з початку 2019 року сторони не підтримували жодних шлюбних стосунків, спільного господарства не вели. Виходячи з норм законодавства позивач будучи співвласником спірного майна подружжя не скористався своїм правом на захист у строки встановлені законодавством, позов підписано 05.12.2023 року з пропущенням трирічного строку позовної давності.

Позивачу було відомо про відчуження автомобіля вже давно. Продаж автомобіля відбувся понад 3 роки тому (що можна перевірити за реєстраційними документами), вимога про компенсацію частки у майні є такою, що подана з пропущенням строку позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

З урахуванням викладеного просила у задоволенні позовних вимог позивача, ОСОБА_1 відмовити повністю (а.с.92-95).

На адресу суду 12.05.2025 року (вх. № 17781) надійшла заява представника позивача, згідно якої зазначено, що відзив на позовну заяву подано з порушення строку, та посилання на застосування строків позовної даності спростовуються п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якими строк позовної давності законодавчо продовжено на строк дії карантину. З урахуванням викладеного представник зазначає, що позов подано у строки позовної давності, жодних доказів щодо обізнаності позивача про відчуження ТЗ відповідачем не надано (а.с.99-100).

Чергове судове засідання у справі призначено на 16 червня 2025 року, сторони до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно.

Так, на адресу суду 12.06.2025 року (вх. № 23309) через систему «Електронний суд» надійшла заява за підписом представника позивача адвоката Канікаєва Ю.О. про розгляд справи за відсутності представника позивача, згідно поданої заяви представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.103-104).

Також, 13.06.2025 року (вх. № 23412) через систему «Електронний суд» надійшла заява за підписом представника відповідача адвоката Іванової Г.С. про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої представник зазначила, що просить врахувати відзив на позовну заяву (а.с.105-106).

З огляду на викладене судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, представники сторін позивача та відповідача звернулись на адресу суду з клопотаннями щодо можливості розгляду справи за їх відсутності в яких виклали свою позицію щодо заявлених позовних вимог, а відтак підстав для відкладення слухання справи не встановлено.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості частки позивача у спільному майні подружжя, представник зазначив, що під час шлюбу сторонами було набуте спільне майно зокрема, автомобіль NISSAN TIIDA, 2008 р.в., № кузова НОМЕР_1 . Позивачу стало відомо про відчуження відповідачем вказаного майна без отримання його згоди, не зважаючи на те, що майно є спільним, грошова компенсація вартості частки відповідачем виплачена не була.

Відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог представник просить стягнути грошову компенсацію в розмірі: 75 000 гривень, що відповідає вартості частини від продажу майна.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Судом встановлено, та дана обставина не заперечувалась сторонами у справі, що шлюб між подружжям ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 27.04.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 423 розірвано (а.с.5).

Сторонами у справі не заперечувався факт того, що під час шлюбу останніми було набуте спільне майно, а саме автомобіль NISSAN TIIDA, 2008 р.в., № кузова НОМЕР_1 .

Згідно копій документів, що надійшли на виконання ухвали суду про витребування доказів, встановлено, що автомобіль NISSAN TIIDA, 2008 р.в., № кузова НОМЕР_1 було продано на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2020 року, встановлено, що продаж майна здійснено за 150 000 гривень (а.с.36-42).

Виходячи з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові № 709/494/16-ц від 05 вересня 2018 року, суд повинен дослідити реальну вартість майна, встановити наявність добровільної взаємної згоди, домовленість подружжя на розпорядження цим майном, здійснити заходів для отримання інформації про спірне майно із відповідних реєстрів, перевірити наявності заборони на його відчуження та можливої наявності боргів подружжя за зобов`язаннями та фактично визначити обсяг майна, що підлягає поділу між сторонами у справі.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Відповідно до положень ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 63 СК України регламентує, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 13.12.2023 у справі № 501/484/22, постанові від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Отже, судом встановлено, що продаж спільного автомобіля було здійснено відповідачем особисто, доказів щодо надання згоди на продаж вказаного автомобіля та отримання вартості компенсації від частки авто матеріали справи не містять, доказів відповідачем щодо вказаних обставин не надано.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно положення ч. 2 ст. 72 СК України - до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За загальним правилом ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» постановлено установити карантин на усій території України з 12.03.2020, який тривав до 30.06.2023р.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Разом з цим, відповідно до Закону України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон від 18 червня 2020 року № 731-ІХ) пункт 3 Розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України викладено у такій редакції: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Суд зауважує, що представник позивача надав заперечення на заяву про застосування строків позовної давності та посилався на те, що позов подано в строки передбачені діючим законодавством, на підставі пункту 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)

Так, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовна заява є такою, що подана у строки передбачені Законом, а відтак клопотання представника відповідача про відмову в задоволенні позову з підстав пропущення строку на звернення до суду задоволенню не підлягає.

Відповідно до встановлених обставин підтверджених матеріалами справи, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості частки проданого автомобіля у розмірі: 75 000 гривень.

Щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі: 30 000 гривень, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до запровадженого принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката - розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3.10.2019р. по справі № 922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Враховуючи, співмірність із складністю справи, ціною позову та значенням справи для сторін, суд вважає, що визначений адвокатом розмір витрат у розмірі 30 000 гривень на оплату послуг є завищеним, а відтак підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі: 10 000 гривень.

Відповідно до положення п. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі: 920, 00 гривень,

На підставі викладеного та керуючись, ст.ст. 65, 69, 70-72 СК України, ст.ст. 3, 12, 13, 76, 81, 133-137, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію вартості частки з продажу автомобіля у розмірі: 75 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового о збору у розмірі: 920, 00 гривень, витрати на правничу допомогу у розмірі: 10 000 гривень, що загалом становить 10 920, 00 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 20.06.2025р.

Суддя: