н/п 2/490/436/2025 Справа № 490/4938/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 рокуЦентральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Черенкової Н.П.,

при секретарі Романовій К.Т.,

розглянувши у відкритомусудовому засіданні в залі суду в м. Миколаєва справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для прийняття спадщини та припинення права спільної сумісної власності, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Недвига Олена Федорівна,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Процесуальні дії суду.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Недвига О.Ф., в якому просила: визначити, що розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить: ОСОБА_3 - 1/3 частки; ОСОБА_2 - 1/3 частки; ОСОБА_4 1/3 частки; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її рідної баби - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її рідної баби - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на 2/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовна заява мотивована наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба позивачки ОСОБА_5 . Після її смерті відкрилася спадщина, що складається з: 2/3 часток квартири АДРЕСА_3 , 1/3 частка з яких належала спадкодавиці на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 06 січня 1999 року, виданого згідно з розпорядженням виконкому Миколаївської міської ради від 10.12.1998 року №6529 ДКП Житло, записаного в реєстрову книгу за №3790/ж, зареєстрованого в ММБТІ 15.04.1999 року за №17618, а інша 1/3 частка була успадкована нею після смерті свого чоловіка - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та належала їй на день смерті на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 15.12.2017 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Постарниченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №2-790, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - за №23962334 від 15.12.2017 року та частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_4 , яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка - ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не оформила за життя, оскільки відповідно до договору купівлі - продажу зазначеної квартири, вона належала на праві спільної сумісної власності трьом особам: діду позивачки - ОСОБА_3 , самій позивачці - ОСОБА_4 , а також рідному брату позивачки - ОСОБА_2 і при оформленні спадщини нотаріус не змогла встановити склад спадкового майна, оскільки частка спадкодавця ОСОБА_3 , як і частки інших співвласників, на той час не була виділена.

Крім того, вказана квартира АДРЕСА_4 була придбана її співвласниками на підставі біржової угоди - договору купівлі продажу нерухомого майна №9878, що був укладений 15.05.1999 року на Південній товарній біржі відповідно до чинного на той час ЗУ Про товарну біржу та не був посвідчений нотаріально, а тому на час прийняття спадщини не відповідав ЗУ Про нотаріат та Цивільному кодексу України. Після смерті ОСОБА_5 єдиними спадкоємцями у праві спадкування за законом стали її онуки - позивачка ОСОБА_4 та її рідний брат - відповідач ОСОБА_2 , оскільки рідний син спадкодавиці - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а чоловік - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 одна. Її спадкоємці - онуки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

За такого, відповідно до вимог ст. 1270 ЦК України, спадкоємці, які бажають прийняти спадщину і на день смерті не були прописані зі спадкодавцем, мають подати заяву про прийняття спадщини до нотаріуса. Проте, а ні позивачка, а ні відповідач у встановлений строк із заявою про прийняття спадщини після смерті баби до нотаріуса не звернулися, талише у лютому 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Недвиги А.Ф. з питанням оформлення спадщини після смерті її баби - ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Брат позивачки відповідач ОСОБА_2 наразі перебуває на території російської федерації та не має наміру повертатися в Україну, зацікавленості в оформлені спадщини за інформацією, що відома позивачці, не має.

06.02.2024 року приватним нотаріусом ММНО Недвигою А.Ф. ОСОБА_1 було надано письмові роз`яснення зі змісту яких вбачається, що нотаріусу неможливо завести спадкову справу після смерті її рідної баби ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , через пропуск спадкоємицею строку, визначеного для прийняття спадщини, а також через неможливість встановити склад спадкового майна через вищезазначені обставини (недооформлена спадщина після смерті діда позивачки - ОСОБА_3 : правовстановлюючий документ не посвідчений нотаріально, не виділені частки у праві спільної сумісної власності)

Враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 пропустила строк, встановлений ст. 1268 ЦК України для прийняття спадщини за правом представлення через свого батька після смерті рідної баби - ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , але надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини судом не поновить право на її спадщини, оскільки існує низка інших перепон у оформленні спадщининевідповідність правовстановлюючого документу вимогам чинного законодавства, невизначеність частки спадкодавця в складі успадкованого майна, неможливість визначити склад спадкового майна, належним способом захисту прав позивачки в даному випадку є визнання права на спадщину за рішенням суду.

За таких обставин, ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вона позбавлена в позасудовому порядку оформити спадкові права після смерті своєї баби - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою судді від 19.06.2024 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали, шляхом подання заяви у новій редакції з наданням відповідних доказів.

01.07.2024 року від представника позивача - адвоката Луконіної Н.В., на виконання вимог ухвали від 19.06.2024 року надійшла заява про усунення недоліків, з доданою позовною заявою в новій редакції, в якій уточнила позовні вимоги, а саме просила: визнати причини пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті своєї баби - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 поважними та надати додатковий строк для подання заяви; припинити право спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визначити, що частки її співвласників а саме: ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 були рівними і на даний час складають по 1/3 за кожним; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її рідної баби - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її рідної баби - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на 2/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

03.07.2024 року ухвалою судді дану позовну заяву повторно залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали, шляхом подання заяви у новій редакції з наданням відповідних доказів.

31.07.2024 року від представника позивача - адвоката Луконіної Н.В., на виконання вимог ухвали від 19.06.2024 року надійшла заява про усунення недоліків з доданою позовною заявою в новій редакції, в якій уточнила позовні вимоги та просила: визнати причини пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті своєї баби - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 поважними та надати їй додатковий строк для подання заяви про прийнття спадщини тривалістю три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили; припинити право спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визначити, що частки її співвласників а саме: ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 були рівними і на даний час складають по 1/3 за кожним.

Ухвалою судді від 05.08.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувано уПершої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області відомості про те, чи заводилася спадкова справа після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ; у Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради інформацію про останнє відоме місце реєстрації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також перелік осіб, які були зареєстровані разом із нею на день її смерті.

Ухвалою суду від 15.10.2024 року оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні, витребувано у приватного нотаріуса Ященко Катерини Леонідівни копію спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; у Першої Миколаївської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

11.11.2024 року від Першої Миколаївської державної нотаріальної контори надійшла витребувана судом спадкова справа.

31.01.2025 року від приватного нотаріуса Ященко Катерини Леонідівни, надійшло повідомлення щодо неможливості виконання вимог ухвали суду від 15.10.2024 року.

Ухвалою суду від 18.02.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

04.03.2025 року від Першої Миколаївської державної нотаріальної контори надійшов лист №202/01-06 від 27.02.2025 року про відсутність заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка до судового засідання не з`явилася, від її представника - адвоката Луконіної Н.В. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила їх задовольнити.

Відповідач та третя особа до судового засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви та клопотання про відкладення слухання справи чи розгляд справи за їх відсутності до суду не надходили.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).

За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливерозглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 належало по 1/3 частці квартири АДРЕСА_3 ,що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 06 січня 1999 року, виданого згідно з розпорядженням виконкому Миколаївської міської ради від 10.12.1998 року №6529 ДКП Житло, записаного в реєстрову книгу за №3790/ж, зареєстрованого в ММБТІ 15.04.1999 року за №17618.

15.05.1999 року ОСОБА_3 , який діяв за себе та за своїх неповнолітніх на той час онуків: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , уклав Договір купівлі-продажу нерухомого майна №9878, що був укладений на Південній товарній біржі, за яким придбав квартиру АДРЕСА_4 .

Дана квартира зареєстрована за № 18562 від 01.06.99 року в ММБТІ за ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є онуками ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про народження являлись ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (свідоцтво про народження відповідно серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ).

ОСОБА_3 (син ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 01.03.2017 року.

Згідно матеріалів спадкової справи №421/2017, заведеної Першою Державною нотаріальною конторою, 14.08.2017 року після смерті чоловіка - ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернулась його дружина ОСОБА_5 , та вказала, що після смерті чоловіка окрім неї є спадкоємці - онуки: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , так як син ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_3 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 успадкувала його дружина ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 15.12.2017 року державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Постарниченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №2-790.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 05.10.2023 року.

На день смерті була зареєстрована по АДРЕСА_2 .

Після її смерті спадкова справа не заводилась.

ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), та її брат ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_4 .

23.06.2014 року ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_10 », в зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 23.06.2014 р.

06.02.2024 року приватним нотаріусом Недвига А.Ф. надано ОСОБА_1 роз`яснення наступного змісту.

У відповідності до ст. 1272 ЦК України, спадкоємець, який не подав протягом установленого строку заяву про прийняття спадщини, вважається таким, що не прийняв її.

Водночас не передбачається вчинення будь-яких дій з боку спадкоємця, який пропустив строки, встановлені ст. 1270 ЦК України, включаючи подання заяв, а тому нотаріусом неможливо завести спадкову справу після смерті ОСОБА_5 . Також з наданих документів неможливо встановити скалад спадкового майна після смерті її баби, та на підставі вимог ст.ст. 1270, 1272 ЦК України, запропоновано звернутись до суду за позовом спадкоємця, який пропустив строк, для прийняття спадщини.

Мотивувальна частина

Позиція Суду

Щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно ч.1ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272ЦК Українивстановлено, що у разі, якщо спадкоємець протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до п.24Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьоїстатті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають.

Згідно Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-85цс12, право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення ч. 3 ст.1272ЦК Українине застосовуються.

Листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Зі змісту п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що письмову заяву про прийняття спадщини та відмову від неї може бути надіслано поштою (втратила чинність на підставінаказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року). Надіслання заяви про прийняття спадщини поштою передбачено п. 3.5 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогонаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Норми ст.1272ЦКщодо права на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини застосовуються до спадкоємців, право на спадкування яких виникло із набранням чинностіЦК.

Відповідно до ст.1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом,а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщиниз поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 рокуу справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 рокуу справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших.

З урахуванням фактичних обставин конкретної справи поважними причинами пропуску строку суд може визнати, зокрема: 1) тривалу хворобу спадкоємців;2) велику відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем розташування спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язаніз тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від22 березня 2023 рокуу справі № 361/8259/18 та багатьох інших.

Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців -в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкуванняв такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно достатей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України.

За такого факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникненняв нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщиниу передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин,у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту.

У своїй постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23провадження № 14-50цс24Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.

Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.

У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.

Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування,і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячиз обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини.

Відмова нотаріуса, за наведених обставин, у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцюпершої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом,у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, на користь якого було складено заповіт, не порушує принципу свободи заповіту, оскільки усвідомленим невчиненням дій для прийняття спадщини спадкоємець на власний розсуд реалізовує своє право на відмову від прийняття спадщини.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язкуз обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.

Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».

Щодо відступу від висновку Верховного Суду України

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважала, що є підстави для відступу відвисновку щодо застосування частини першої статті 1269, частини першої статті 1270, частини третьої статті 1272 ЦК України, викладеногоу постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом його конкретизації.

Справу передано на підставі підпункту 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, відповідно до якого суд, який розглядає справув касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відступу від висновків Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду враховує, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, про це потрібно чітко зазначатив рішенні (пункт 49).

Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду (Верховного Суду України) лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.

З урахуванням наведених мотивів цієї постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постановівід 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини»,шляхом конкретизації, зазначивши таке:

- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;

- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;

- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починаєтьсяз часу відкриття спадщини;

- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

Велика Палата Верховного Суду нагадує, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 рокуу справі № 462/5368/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц,від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22).

Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявниху справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам загалом, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який є у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення вимоги ОСОБА_1 щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини.

Що стосується додаткового строку, що може бути встановлений для подання позивачем заяви про прийняття спадщини, то суд приходить до висновку про можливість встановлення строку в три місяці з дня набрання рішенням законної сили, який суд вважає достатнім для подання відповідної заяви.

Щодо інших вимог позовної заяви, суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні з наступних підстав.

Згідно ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (ст.24 ЦК України).

Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають всі фізичні особи.

Відповідно до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смертю.

Оскільки цивільна правоздатність виникає у момент народження фізичної особи і припиняється у момент її смерті, особа, якій позивач просить визначити 1/2 частки, не має цивільної правоздатності та не є учасником цивільних правовідносин.

У померлого не може бути ніяких прав, зміни або припинення особистих чи майнових прав.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на правила розгляду того чи іншого юридичного конфлікту, виходячи з його сутності, з дійсних правовідносин, що склалися між учасниками такого конфлікту, а не з огляду на сформований позивачем склад сторін справи та сформульовані позивачем (часто некоректно) позовні вимоги. Саме такий підхід (орієнтація на сутність конфлікту, який виник, а не на формальне зосередження на визначених позивачем сторонах спору чи його предметі) вимагає від позивача переформатувати свої вимоги з огляду на дійсний зміст відповідного юридичного конфлікту, уточнити склад відповідачів та звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Так, ефективність обраного засобу юридичного захисту, з практичної та законодавчої точки зору є головним критерієм його обрання. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як визначає Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 676/58/17-ц, спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. В свою чергу, обрання позивачем при зверненні до суду неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, також обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої

статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

З огляду на матеріали спадкової справи , зазначеної вище, ОСОБА_5 на праві власності належала 1/3 частина квартири АДРЕСА_3 та 1/3 частину вона успадкувала після смерті чоловіка, тобто стала власницею 2/3 частини вказаної квартири, 1/3 частина належить на праві власності ОСОБА_3 , тобто відсутній спір щодо складу та обсягу спадкового майна.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України (тут і далі в редакції, чинній на час прийняття спадщини позивачем) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Слід зазначити, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20).

Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.

Суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позову про встановалення додаткового строку на прийняття спадщини після смертів бабусі ОСОБА_5 , а щодо припинення права спільної сумісної власності слід відмовити, виходячи із вищевикладеного.

При цьому суд врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

За таких обставин, суд доходить до висновку, що обставини справи, викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, а отже позов підлягає частковому задоволенню.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

На підставівикладеного, керуючись ст.ст.1-13,76-83,141,247,258-259,263-265,268,354 ЦПК України, ст.ст.355,370,372,392,1216,1217,1218,1226,1258,1259 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання додаткового строку для прийняття спадщини та припинення права спільної сумісної власності, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Недвига Олена Федорівна задовольнити частково.

Встановити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком у три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлено 10 червня 2025 року

Суддя Н.П. Черенкова