ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 212/12355/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Ваврушак Н. М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 31 березня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона зареєстрована і проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка не приватизована. Окрім позивача в квартирі зареєстрована її донька відповідач справі, яка виїхала з України. Відповідач не виконує обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг, позивач самостійно їх сплачує, що ставить її у тяжке матеріальне становище. Відповідач квартирою не цікавиться, повертатися до неї не бажає. При цьому позивач не чинить відповідачу будь-яких перешкод в проживанні та користуванні житловою площею. Відповідач несплатою комунальних платежів та перебуванням на реєстраційному обліку в квартирі чинить позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на ухвалення оскаржуваного рішення без належного з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для вирішення спору по суті, та невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Апелянт зауважує на тому, що зазначення судом про те, що позивачем були надані суперечливі аргументи стосовно періоду не проживання відповідача у спірній квартирі, не відповідає матеріалам справи, оскільки дійсно позивач в судовому засіданні зазначила, що відповідачка виїхала за кордон одразу, як почалась війна, однак позивач не пов`язує дану подію з початком постійного не проживання або відсутності за місцем зареєстрованого проживання. З настанням початку війни позивач пов`язувала не факт відсутності відповідачки за зареєстрованим місцем проживання, а як на підставу того, що відповідачка не може та не бажає самостійно зніматись з реєстрації місця проживання. Зауважує, що позивачка жодного разу не заявляла що її дочка не мешкає в спірній квартирі з травня 2022 року, а наполягає на тому, що з липня 2016 року відповідачка не проживає в квартирі з тих підстав, що виїхала на постійне місце проживання до м. Києва, а вже потім за кордон.

Враховуючи триваючи правовідносини, з урахуванням того, що жодним нормативним актом не визначено та судом не обґрунтовано поважність не проживання відповідачки з травня 2022 року, наявність доказів про не проживання відповідачки в спірній квартирі з липня 2016 року свідчать про стале самовільне залишення відповідачем місця проживання та відсутність будь-якого інтересу до свого місця мешкання.

До суду апеляційної інстанції надійшли пояснення на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , які надані суду адвокатом Мельник Л.Г., що діє від імені та в інтересах відповідача на підставі договору про надання правової допомоги від 26 червня 2025 року та ордеру на надання правничої допомоги від 30 червня 2025 року, в яких відповідач зазначає, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки мешкає в ФР Бразилія, намірів повертатися в Україну не має та не має намірів зберігати за собою право на проживання у батьківській квартирі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Храмова М.П., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до ордеру № 020622 від 22 грудня 1981 року ОСОБА_4 , та проживаючі з ним особи, мають право на вселення в порядку обміну в квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до виписки з фінансово-особового рахунку № НОМЕР_1 від 05 грудня 2024 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 не приватизована, в ній зареєстровано 2 особи: ОСОБА_1 наймач та ОСОБА_2 - донька (а.с.15).

Відповідно до акту від 07 грудня 2024 року, який складений сусідами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_3 з липня 2016 року по теперішній час, підписи сусідів підтверджені управителем ТОВ «Гарантцентробуд» (а.с.14).

Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач посилалась на те, що відповідач з 2016 року не проживає у спірній квартирі, не виконує обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг, позивач самостійно їх сплачує, що ставить її у тяжке матеріальне становище.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності поважних причин не проживання відповідачки у спірній квартирі, що свідчить про відсутність підстав для задоволення даного позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі положень статті 71 ЖК України.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Житлового кодексу України, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).

Згідно ст.5 Житлового кодексу України Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі комітети є органами місцевого самоврядування базового рівня, статус та повноваження яких визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

За приписами ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, нежитлові приміщення, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах чи договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Згідно ст. 71 ЖК України, притимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Понад шість місяців жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї у випадках, передбачених пунктами 1-7 ч.3 ст.71 ЖУ України.

Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано суду акт від 07 грудня 2024 року, який складений сусідами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_3 з липня 2016 року по теперішній час, підписи сусідів підтверджені управителем ТОВ «Гарантцентробуд» (а.с.14).

Допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 та ОСОБА_7 суду показали, що вони сусіди позивача ОСОБА_1 , знайомі із її донькою, вона не проживає у квартирі років АДРЕСА_4 , але з якої причини невідомо. Вказали, що відповідача пам`ятають ще підлітком, де вона перебуває не знають. На теперішній час в квартирі ніхто не проживає.

Матеріали справи не містять доказів щодо поважності відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації.

Крім того, до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення відповідачки з яких слідує, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки мешкає в ФР Бразилія, намірів повертатися в Україну не має та не має намірів зберігати за собою право на проживання у батьківській квартирі.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час.

Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: