ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 522/1514/21

провадження № 61-3756св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,

Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року в складі судді Косіциної В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року в складі колегії суддів:Кострицького В. В., Назарової М. В., Коновалової В. А.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивований тим, що між сторонами укладений корпоративний договір між учасниками та кредиторами Товариства з обмеженої відповідальністю «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» (далі - ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО») від 27 грудня 2019 року.

Відповідно до пункту 2.1.2 вказаного договору кредитори (позивачі) надають відповідачу ОСОБА_3 на безповоротній основі грошові кошти у розмірі 100 000,00 дол. США.

Згідно з пунктами 2.3.1 та 2.3.2 договору відповідач отримав від позивачів по 50 000,00 дол. США, обов`язок передачі яких було передбачено у пункті 2.1.2 договору.

Крім того, відповідно до пункту 2.1.1 цього договору кредитори (позивачі) надають ОСОБА_4 на поворотній основі 4 200 000,00 грн.

Відповідно до пунктів 2.3.3 та 2.3.4 корпоративного договору позивачі передали ОСОБА_4 05 грудня 2019 року 4650 дол. США та 20 грудня 2019 року - 5 000,00 дол. США, що підтверджується розписками, виданими ним. Вказані суми ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 , що підтверджується змістом корпоративного договору, який підписано відповідачами. Крім того, на виконання пункту 2.1.1 корпоративного договору позивачі станом на дату подання цього позову передали відповідачу 560 000,00 грн. Отримання цих коштів ОСОБА_4 підтверджуєтьсявиданими ним розписками.

ОСОБА_4 зобов`язаний повернути отримані в борг кошти за першою вимогою кредиторів (пункт 2.2.1 корпоративного договору).

Усі отриманий кошти ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 , що підтверджується його розпискою від 15 червня 2020 року.

12 жовтня 2020 року вони направили ОСОБА_4 вимогу про повернення коштів, які він отримав на підставі корпоративного договору, а саме: 9 650 дол. США та 560 000,00 грн. Цю вимогу ОСОБА_4 отримав 12 жовтня 2020 року, проте станом на час звернення до суду з цим позовом кошти, отримані від позивачів не повернув.

Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що спірний договір укладений у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений, тому просили застосувати наслідки нікчемності та стягнути грошові кошти у сумі 100 000 дол. США із ОСОБА_3 на підставі статті 1212 ЦК України.

Позивачі окремо зазначали, що спірний корпоративний договір є змішаним договором, тобто договором, який регулює виникненнята умови виконання декількох правочинів, в тому числі договору дарування та договору позики. Оскільки позивачі не є учасниками ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПАЛАВСТВО», а їх вимоги полягають суто у поверненні безпідставно отриманих коштів та коштів, отриманих відповідачами за договором позики, то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судами загальної юрисдикції.

Крім того, питання юрисдикції спорів, які виникають з окремих умов спірного корпоративного договору було вирішено в ухвалі Господарського суду Одеської області від 15 вересня 2020 року в справі № 916/2652/20. Суд зробив висновок, що спір між кредиторами та учасником товариства підлягає розгляду судами загальної юрисдикції.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з урахуванням заява про зміну предмету позову від 16 червня 2021 року просили:

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 50 000,00 дол. США;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000,00 дол. США;

стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 4 825,00 дол. США та 280 000,00 грн;

стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 4 825,00 дол. США та 280 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 4 825,00 дол. США та 280 000,00 грн.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 4 825,00 дол. США та 280 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 9 650,00 дол. США та 560 000,00 грн.

Сторони домовилися з приводу істотних умов договору, а кредиторами було виконано умов вказаного договору у повному обсязі, тобто передано відповідачеві ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 100 000,00 дол. США на безповоротній основі. Таким чином, у суду немає жодних підстав вважати вказаний договір нікчемним. Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів стосовно обставин передачі готівкових коштів у будь-якій сумі ані до укладення договору від 27 грудня 2020 року, ані після його укладення.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, куди ці кошти були спрямовані, а також того, що вони були передані відповідачеві ОСОБА_3 для забезпечення функціонування та розвитку ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО».

Суд першої інстанції критично оцінив надану ОСОБА_4 розписку ОСОБА_3 від 15 червня 2020 року про відсутність претензій, згідно з якою ОСОБА_4 виконав усі взяті на себе грошові зобов`язання щодо фінансового забезпечення функціонування та розвитку товариства за період з 01 січня 2020 року до 01 липня 2020 року на виконання пункту 2.2.2 корпоративного договору від 30 грудня 2020 року, укладеного між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО». Положення цієї розписки не містять конкретних даних щодо сум отриманих ОСОБА_3 від ОСОБА_4 , а в ній зазначена дата договору 30 грудня 2019 року, коли корпоративний договір був укладений 27 грудня 2019 року.

Суд також дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_4 не виконав зобов`язання за договором від 27 грудня 2020 року, а тому зобов`язаний повернути позивачам борг в сумі 6 000,00 дол. США.

Апеляційний суд з висновками суду першої інстанції погодився.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що доводи особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що суд під час вирішення справи не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду, у подібних правовідносинах є необґрунтованими, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №916/667/18 стосується розірвання договору купівлі-продажу майна, що був нотаріально посвідчений. Урахування вказаних висновків прямо суперечило б статтям 717, 723 ЦК України, адже договір дарування не може засвідчувати факт передачі обдарованому грошових коштів у минулому, оскільки договір дарування є укладеним у момент передачі майна або передачі подарунку у майбутньому.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на ту обставину, що висновки суду носять суперечливий характер є частково обґрунтованими, а саме (т. 3, а.с. 97, абз. 11) вказано обґрунтування щодо дійсності договору між сторонами, проте у наступному абзаці суд уточнює та акцентує увагу на тій обставині, що жодних доказів передачі грошей за договором не існує. Таким чином, суд першої інстанції застосував не вдалу конструкцію речення, яка була виправлена в наступному абзаці. Тому таке посилання правильних висновків суду не спростовує.

Інші доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, є викладенням відомих суду обставин справи та своєї позиції, що по суті не є критикою судового рішення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У березні 2024 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_5 , в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

включення до договору положень про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів між фізичними особами. Таким чином, відповідними умовами корпоративного договору від 27 грудня 2019 року підтверджується отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до підписання договору. Проте суди зробили помилковий висновок, що такий договір не є достатнім та допустимим доказом отримання коштів зі сторони відповідача, що стало підставою для відмови в позові. Більш того, суд апеляційної інстанції вказав, що договір дарування не може засвідчувати факт передачі обдарованому грошових коштів у минулому, адже договір дарування є укладеним у момент передачі майна або передачі подарунку у майбутньому;

корпоративний договір між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» від 27 грудня 2019 року має змішану форму, регулює виникнення та умови виконання декількох правочинів, в тому числі корпоративного договору, договору позики та договору дарування. У ньому як в документі міститься інформація про отримання відповідачем грошових коштів до підписання договору, що є звичайною діловою практикою. Проте це не враховано судом першої та апеляційної інстанцій, що призвело до прийняття незаконного, невмотивованого рішення;

пункт спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою. Таким чином, корпоративний договір був прийнятий судом до розгляду як належний та допустимий доказ, включає пункти, що містять відомості про обставини передачі коштів від позивачів безпосередньо ОСОБА_3 . Саме це він і підтвердив підписанням зазначеного корпоративного договору від 27 грудня 2019 року, який по суті є розпискою. Такого доказу вже достатньо для підтвердження обставин передачі коштів та відповідно їх стягнення, але суди цього не врахували. Ігнорування судом першої та апеляційної інстанцій правової позиції Верховного Суду нібито через те, що обставин справ відрізняються, є безпідставним, адже Велика Палата Верховного Суду досліджувала зміст умов договору про передачу грошових коштів та правову природу подібного за змістом пункту договору, та її висновки носять універсальний характер;

суди проігнорували норми матеріального права та висновки, які викладені в постановах Верховного Суду, щодо принципу заборони суперечливої поведінки. Представник відповідача ОСОБА_3 стверджував, що його довіритель не підписував жодного договору із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 27 грудня 2019 року. Проте до суду першої інстанції представником позивачів було надано докази, що ОСОБА_3 подав до Приморського районного суду м. Одеса у справі № 522/10732/21 власноручно завірену копію зазначеного корпоративного договору від 27 грудня 2019 року. Крім того, в матеріалах справи міститься розписка про відсутність претензій від 15 червня 2020 року, яка підписана особисто ОСОБА_3 . Суди зазначили, що така розписка стосується нібито іншого корпоративного договору від 30 грудня 2019 року, а спір у цій справі щодо договору від 27 грудня 2019 року. Проте якщо припустити, що ця розписка стосується іншого корпоративного договору укладеного між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» від 30 грудня 2019 року, а не 27 грудня 2019 року, який є предметом спору, то відповідач мав би надати той інший корпоративний договір. Разом з цим ані відповідач, ані суд таких обставин не з`ясували, що порушує принцип заборони суперечливої поведінки, коли суд не приймає доказ у зв`язку з тим, що в ньому вказана інша дата корпоративного договору (помилково), але навіть не намагається з`ясувати обставини взагалі укладення іншого договору. Ігнорування судами принципу заборони суперечливої поведінки призвело до прийняття незаконного, немотивованого рішення;

під час вирішення справи суди проігнорували норми процесуального права щодо доказування, а саме стосовно вірогідності доказів. Позивачі надали належні та допустимі докази, які підтверджують обставини, на які вони посилаються (в тому числі показання свідків, які в сукупності доказів, доповнюють обґрунтування позовних вимог). Водночас відповідач взагалі не надав жодних доказів на спростування позиції позивачів у справі.

Аналіз доводів касаційної скарги ОСОБА_2 свідчить, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржуються в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційним судом не переглядаються.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У березні 2024 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_11 , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що:

переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної Інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Тому відповідні посилання представника позивача є безпідставними;

висновки судів попередніх інстанцій про те, що корпоративний договір, на який посилається позивач, не є достатнім та допустимим доказом отримання коштів відповідачем, є обґрунтованими;

висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які як на підставу касаційного оскарження посилається позивач, є нерелевантними. Тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано не застосували їх до спірних правовідносин у цій справі;

доводи позивача про ігнорування судами принципу заборони суперечливої поведінки є безпідставними, зводяться до необхідності переоцінки доказів, встановлення доведеності або недоведеності певних обставин, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Короткий зміст відповіді на відзив

У травні 2024 року ОСОБА_2 надав відповідь на відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_5 .

Відповідь на відзив мотивована тим, що:

безпосередня вказівка в договорі на обставини того, що кошти отримані, є належним і допустимим доказом отримання коштів;

розписки в широкому сенсі не є виключно договором позики (з обов`язком повернення коштів), а є і документом, який виключно підтверджує передання коштів від однієї особи до іншої. Крім того, корпоративний договір (який суди прийняли як належний та допустимий доказ) включає пункти, що містять відомості про обставини передачі коштів на безповоротній основі від позивачів безпосередньо ОСОБА_3 , що він і підтвердив підписанням цього корпоративного договору від 27 грудня 2019 року. Ці пункти, з одного боку, є договором дарування як правочин, з іншого боку - є розписками як письмові докази. Отже, жодної «прямо протилежної природи» між розпискою та договором дарування не існує;

представник відповідача вказував на те, що кошти були подаровані ОСОБА_3 раніше та посилається на статті 717, 723 ЦК України як на підставу недійсності договору дарування. Додаткові обґрунтування недійсності нікчемного договору з боку відповідача не потрібні. Проте нікчемність такого договору дарування жодним чином не пов`язана з обставинами отримання коштів відповідачем. Водночас у разі нікчемності частини договору (пункт 2.1.2), ОСОБА_3 фактично безпідставно утримує майно позивача (грошові кошти), які підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України. Суди відповідні обставини проігнорували;

представник відповідача безпідставно стверджує, що просте перерахування фактів та прикладів такої поведінки з боку відповідача позивачем є «переоцінкою доказів, встановлення доведеності або недоведеності певних обставин». Суди проігнорували принцип заборони суперечливої поведінки, яку, на думку позивача, допустив ОСОБА_3 ;

відповідач жодним чином не спростував обставини того, що під час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій було проігнорувано норми процесуального законодавства щодо вірогідності доказів.

Короткий зміст додаткових пояснень

У червні 2024 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_11 подав додаткові пояснення у справі.

У додаткових поясненнях зазначено, що подання відповіді на відзив на стадії касаційного розгляду справи не передбачено процесуальним законодавством. Тому відповідні доводи представника позивача не підлягають врахуванню судом під час розгляду справи.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У квітні 2024 року матеріали цивільної справи № 522/1514/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду суддів від 09 квітня 2025 року передано справу № 522/1514/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 грудня 2021 року у справі № 916/2796/20 щодо застосування статті 215 ЦК України.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 07 травня 2025 року справу № 522/1514/21 (провадження № 14-49цс25) повернуто на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 29 березня 2024 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №175/404/20, від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, від 13 вересня 2023 року у справі № 175/404/20, від 29 березня 2023 року у справі №200/6309/19, від 03 жовтня 2022 року у справі № 569/4771/19, від 15 лютого 2022 року у справі № 911/3034/15, від 14 листопада 2018 року у справі №161/3245/15-ц, від 31 січня 2024 року у справі № 753/14634/22, від 12 травня 2022 року в справі № 725/5212/19, від 26 травня 2021 року у справі №755/9955/15-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 340/76/16-ц, від 06 грудня 2023 року у справі № 932/1140/21, від 09 листопада 2023 року у справі №751/296/22, від 03 жовтня 2023 року у справі № 922/1653/21, від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 та у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 27 грудня 2019 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладений корпоративний договір між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО».

Під час судового розгляду суди встановили, що ОСОБА_3 підписав цей договір. Це підтверджується його підписом на останній сторінці договору, додатком № 1 «Способи комунікації із учасниками» до корпоративного договору від 27 грудня 2019 року, який також містить підпис ОСОБА_12 . Представник ОСОБА_12 в судовому засіданні усно заперечувала факт підписання додатку, проте клопотань про проведення почеркознавчої експертизи не заявила. Факт укладання договору також підтвердили допитані як свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 .

Відповідно до відомостей про надання телекомунікаційних послуг за телефоном ОСОБА_12 27 грудня 2019 року о 19 год 04 хв зафіксовано дзвінок з Французького бульвару. Усі троє свідків наполягали на тому, що підписання договору відбувалось у вечірній час в офісі ОСОБА_13 , що розташований на Французькому бульварі.

Корпоративний договір між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» від 27 грудня 2019 року є змішаним договором, тобто договором, який регулює виникнення та умови виконання декількох правочинів, в тому числі корпоративного договору, договору позики та договору дарування, зокрема, містить елементи договору дарування в частині передачі на безповоротній основі ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 100 000,00 дол. США (пункт 2.1.2) та позики у частині передачі ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 4 200 000,00 грн (пункт 2.1.1).

У пунктах 2.1.1 та 2.1.2 корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» від 27 грудня 2019 року передбачено, що для забезпечення діяльності Товариства кредитори ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) на поворотній основі щомісячно протягом строку договору (28 місяців з дати його підписання) надають ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 4 200 000,00 (чотири мільйона двісті тисяч) грн. На безповоротній основі кредитори надають ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) дол. США.

Відповідно до пунктів 2.3.3 та 2.3.4 вказаного договору позивачі передали відповідачу ОСОБА_4 05 грудня 2019 року 4 650,00 дол. США та 20 грудня 2019 року - 5 000,00 дол. США, що підтверджується розписками, виданими ОСОБА_4 .

На виконання положень пункту 2.1.1 договору позивачі станом на час подання позову в цій справі передали ОСОБА_4 560 000,00 грн, а саме: 140 000,00 грн - 20 березня 2020 року, 140 000,00 грн - 17 квітня 2020 року, 140 000,00 грн - 16 травня 2020 року, 140 000,00 грн - 27 червня 2020 року. Факт отримання відповідачем вказаних коштів підтверджується наданими ним розписками та показаннями ОСОБА_4 .

Усі отримані ОСОБА_4 кошти, відповідно до умов договору, він зобов`язаний був передати ОСОБА_3 , на підтвердження він надав розписку від 15 червня 2020 року.

Відповідно до положень пункту 2.2.1 вказаного договору ОСОБА_4 зобов`язаний повернути отримані в борг кошти за першою вимогою кредиторів (позивачів у справі).

12 жовтня 2020 року позивачі направили ОСОБА_4 письмову вимогу про повернення отриманих ним коштів у розмірі 9 650,00 дол. США та 560 000,00 грн, яку він отримав особисто 12 жовтня 2020 року. Станом на час звернення з позовом у цій справі відповідач грошові кошти не повернув.

У пункті 2.3 корпоративного договору зазначено (дослівно):

«2.3.1. ОСОБА_3 підтверджує, що 21 листопада 2019 року, показуючи свій намір щодо укладання в майбутньому даного Договору, отримав від Кредитора 1 та Кредитора 2 рівних частинах від кожного, 50,000 (п`ятдесят тисяч) доларів США в рамках домовленостей, визначених в п. 2.1.2. цього Договору.

2.3.2 ОСОБА_3 підтверджує, що 26 грудня 2019 року, показуючи свій намір щодо укладання в майбутньому даного Договору, отримав від Кредитора 1 та Кредитора 2 в рівних частинах від кожного, другу частину суми, визначеної в п. 2.1.2. цього Договору. 50,000 (п`ятдесят тисяч) доларів США в рамках домовленостей, чим підтверджує повне виконання обов`язків Кредитора 1 та Кредитора 2 в частині п. 2.1.2. цього Договору.

2.3.3 ОСОБА_3 підтверджує, що 05 грудня 2019 року, показуючи свій намір щодо укладання в майбутньому даного Договору, отримав від ОСОБА_4 , який в свою чергу отримав від Кредитора 1 та Кредитора 2 в рівних частинах від кожного 4650 (чотири тисячі шістсот п`ятдесят) доларів США в рамках домовленостей (що складає еквівалент 140,000 (ста сорока тисяч) грн., визначених в п. 2.2.2. Договору), визначених в п.п. 2.1.1., 2.1.3. та 2.2.2. цього Договору.

2.3.4 ОСОБА_3 підтверджує, що 20 грудня 2019 року, показуючи свій намір щодо укладання в майбутньому даного Договору, отримав від ОСОБА_4 , який в свою чергу отримав від Кредитора 1 та Кредитора 2 в рівних частинах від кожного, 5000 (п`ять тисяч) доларів США в рамках домовленостей (що складає еквівалент 140.000 (ста сорока тисяч) грн., визначених в п. 2.2.2. Договору), визначених в п.п. 2.1.3. та 2.2.2. цього Договору».

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № № 29458/04 і 29465/0, пункт 24).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/9272/17, провадження № 14-345цс19).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

При визначенні предметної та суб`єктної юрисдикції справ, що виникають із корпоративних відносин, слід виходити з таких міркувань.

Згідно з положеннями статей 83, 88, 143 Цивільного кодексу України, статей 88, 167 Господарського кодексу України, статті 10 Закону України 19 вересня 1991 року № 1576-XII «Про господарські товариства» (тут і далі - ЦК України, ГК України та Закон № 1576-XII відповідно у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин) вбачається, що товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Корпоративні права учасників господарського товариства визначаються законом і статутними (установчими) документами. Корпоративні відносини виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав із моменту державної реєстрації товариства з обмеженою відповідальністю, а за своїм суб`єктним складом є такими, що виникають між господарським товариством та його учасником (засновником), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками) господарських товариств, що пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства (крім трудових).

Відповідно до частин першої, третьої статті 167 ГК України корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 289/32/18 (провадження № 14-475цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року в справі № 591/5242/18 (провадження № 14-168цс20) вказано, що «критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18); від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19)».

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) та ін.).

Спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18)).

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19)).

Корпоративним є спір, зокрема, щодо управління, діяльності юридичної особи-суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (член) такої юридичної особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 916/1295/18 (провадження № 12-4гс19)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина перша та друга статті 414 ЦПК України).

Однією з підстав закриття провадження у справі є те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі (пункт 5 частини першої статті 409 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на те, що між ними та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 був укладений корпоративний договір, який є змішаним договором, тобто договором, який регулює виникнення та умови виконання декількох правочинів, в тому числі договору дарування та договору позики. Оскільки позивачі не є учасниками ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПАЛАВСТВО», а їх вимоги полягають суто у поверненні безпідставно отриманих коштів та коштів, отриманих відповідачами за договором позики, то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судами загальної юрисдикції;

суди розглянули позовні вимоги та ухвалили рішення по суті спору;

суди залишили поза увагою, що:

за інформацією з Єдиного реєстру судових рішень 11 вересня 2020 року ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 , ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» про визнання недійсним договору та стягнення виконаного за недійсним правочином. Позивачі у вказаному позові просили: визнати недійсними пункти 2.1.2, 2.2.2, 2.4.4, 6.1.2 корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО», укладеного 27 грудня 2019 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; стягнути з ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» на користь ОСОБА_4 250 000 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 140 000 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 690 000 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 690 000 грн;

ухвалою Господарського суду Одеської області від 15 вересня 2020 року в справі № 916/2652/20 позовну заяву ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» про визнання недійсним договору та стягнення виконаного за недійсним правочином та додані до неї документи повернуто без розгляду. Господарський суд зробив висновок, що заявлена позивачем ОСОБА_4 вимога про визнання недійсними пунктів 2.1.2, 2.2.2, 2.4.4, 6.1.2 корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО», укладеного 27 грудня 2019 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є такою, що виникає з корпоративних відносин, а тому підвідомча місцевому господарському суду. Водночас відносини між позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та відповідачами існують, але спір не пов`язаний із правочином щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, а також створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності вказаного товариства. Спір виник з причин передання відповідачу ОСОБА_3 на безповоротній основі валютних цінностей у сумі 100 000 дол. США, такий правочин, на переконання позивачів та суду, має кваліфікуватись як дарування, а тому спір в цій частині не є таким, що виник з корпоративних відносин. Суд вказав, що спірний договір є змішаним договором, тобто договором, який регулює виникнення та умови виконання декількох правочинів, в тому числі корпоративного договору та договору дарування. За таких обставин фізичні особи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть виступати позивачами в господарському суді за позовною вимогою про визнання недійсними пунктів 2.1.2, 2.2.2, 2.4.4, 6.1.2 корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» від 27 грудня 2019 року. На переконання суду, в позовній заяві від 11 вересня 2020 року об`єднано дві вимоги: про визнання недійсними пунктів 2.1.2, 2.2.2, 2.4.4, 6.1.2 корпоративного договору від 27 грудня 2019 року та про стягнення грошових коштів з фізичної особи ОСОБА_3 на користь фізичних осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Отже, враховуючи суб`єктний склад учасників справи та характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору, укладеного між учасниками ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» та фізичними особами, та стягнення грошових коштів, за предметним та суб`єктним критеріями повинна бути розглянута за правилами цивільного судочинства;

надалі позивачі звертались з позовами окремо:

1) 28 вересня 2020 року, ОСОБА_4 подав до Господарського суду Одеської області позов до ОСОБА_3 , ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» із вимогами про: визнання недійсними пунктів 2.2.2, 2.4.4, 6.1.2 корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО», укладеного 27 грудня 2019 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнення з ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» грошових коштів у розмірі 560 000 грн; стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 280 000 грн. Вказані спірні правовідносини були предметом розгляду в справі № 916/2796/20;

2) 27 січня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Приморського районного суду м. Одеси позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про: стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 50 000 дол. США, стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 50 000 дол. США; стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 4 825 дол. США та 280 000 грн; стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 4 825 дол. США та 280 000 грн. Ця справа є предметом касаційного перегляду;

аналіз корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» від 27 грудня 2019 року (незважаючи на його назву) свідчить, що його норми регулюють корпоративні правовідносини не лише між його учасниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (яким належать частки у ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» по 50 %), а й містять норми, які передбачають наділення кредиторів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 певними правами, подібним до корпоративних (отримання звіту від учасників товариства, заборону учаснику відчужувати свою частку, забезпечення зобов`язань часткою учасника товариства, зобов`язанням видати протягом десяти днів з дня укладення договору видати кредиторам безвідкличну довіреність на право розпорядження корпоративними правами, про особливості відчуження частки у товаристві за інформування кредиторів), які передбачені пунктами 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.2.6, 3.2.2 корпоративного договору;

отже, спір що виник між сторонами як у справі № 916/2796/20, так і справі, що переглядається, переважно є корпоративним та виник саме у зв`язку із неналежним виконання умов корпоративного договору між учасниками та кредиторами ТОВ «ЖУРНАЛ СУДНОПЛАВСТВО» від 27 грудня 2019 року, тому повинен розглядатися судом господарської юрисдикції;

при цьому існування ухвали Господарського суду Одеської області від 15 вересня 2020 року в справі № 916/2652/20, яка набрала законної сили, не є перешкодою для направлення справи за встановленою касаційним судом юрисдикцією.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального права. Тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а провадження у справі закрити.

Оскільки касаційний суд вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року скасувати.

Провадження у справі № 522/1514/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення вони можуть звернутися до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2023 року та постанова Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року в скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко