КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9210/2025
Справа № 761/3508/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Пономаренко Н.В. в м. Київ 13 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розірваною (припиненою) угоди (договору) про інвестування в організацію і здійснення підприємницької діяльності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати домовленості, викладені у розписці від 19 грудня 2006 року, інвестиційною угодою (договором), прийняти рішення про припинення (розірвання) інвестиційної угоди (договору) від 19 грудня 2006 року, укладеною ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та припинення в зв`язку з цим цивільних прав та обов`язків в рамках цієї угоди, покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що в грудні 2006 року ним та ОСОБА_2 (на час виникнення спірних правовідносин - ОСОБА_2 ), з якою вони тривалий час проживали у фактичних шлюбних відносинах, була досягнута домовленість про відкриття власного бізнесу. Ініціатором виступила ОСОБА_2 , яка з метою отримання доходу від грошових коштів, як частки від продажу спільної з її родиною квартири, що знаходиться на АДРЕСА_1 , вирішила інвестувати їх у підприємницьку діяльність. Крім того, на рішення про відкриття бізнесу вплинуло і те, що ОСОБА_1 саме закінчив в 2006 році вищий навчальний заклад за спеціальністю «економіка господарства». Згідно з домовленостями, зафіксованими у розписці від 19 грудня 2006 року, складеної особисто ним та затверджений особистим підписом ОСОБА_2 , остання передавала у розпорядження ОСОБА_1 для відкриття бізнесу (організації і здійснення підприємницької діяльності) 25000 доларів США, отримувала право (після вирішення процедурних питань і легалізації діяльності) на одержання доходу у вигляді щомісячних платежів у розмірі 1000 доларів США. ОСОБА_1 брав на себе обов`язок розробити техніко-економічне обґрунтування проекту (бізнес-план), здійснити легалізацію підприємницької діяльності шляхом державної реєстрації в порядку, встановленому законом; забезпечувати організаційне і управлінське ведення підприємницької діяльності відповідно до вимог чинного законодавства; забезпечувати отримання ОСОБА_2 щомісячного доходу в розмірі 1000 доларів США.

Вказував, що інвестиційна угода передбачала безстроковий характер відносин сторін і її дія, на що було окремо вказано в розписці від 19 грудня 2006 року, могла бути припиненою виключно у разі прийняття рішення щодо продажу бізнесу або відмови від його подальшого здійснення. Разом з тим, було встановлено, що у разі вчинення вищевказаних дій, умови повернення інвестованих коштів мали обговорюватися обома сторонами, але у розмірі, не меншому 30 % від вкладення ОСОБА_2 в об`єкт підприємницької діяльності. 08 жовтня 2007 року ним була здійснена державна реєстрація ФОП ОСОБА_1 та отримано відповідне свідоцтво. На початку листопада 2007 року ОСОБА_2 отримала перший щомісячний платіж в розмірі 1000 доларів США.

В подальшому шлюбні відносини між сторонами були розірвані, що не вплинуло на ділові стосунки, ОСОБА_2 за весь час дії інвестиційної угоди отримала дохід в розмірі більше 100000 доларів США.

В червні 2014 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_2 », а вже в серпні 2014 року повідомила про вимогу її чоловіка припинити ділові стосунки та провести передбачені угодою розрахунки. У відповідь він зазначив, що згідно встановлених правил, рішення про припинення інвестиційної діяльності приймає інвестор, при цьому вона вимушена були відшкодувати збитки, понесені учасниками цієї діяльності за наслідками прийняття такого рішення.

В зв`язку з істотною зміною обставин, пов`язаних з початком воєнної агресії, здійснення торгово-роздрібних операцій як основного виду підприємницької діяльності виявилося неможливим, а тому він 16 серпня 2022 року повідомив ОСОБА_2 , що його свідоцтво про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1 анульовано, а отже підприємницька діяльність припинена. Разом із тим, фактично припинилися їхні з ОСОБА_2 права і обов`язки в рамках угоди від 19 грудня 2006 року. Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з пропозицією письмово оформити рішення про припинення дії угоди від 19 грудня 2006 року за згодою сторін, однак ця пропозиція залишилася без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невмотивованість, незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що його вимоги мали суто немайновий характер, оскільки дії по розірванню (припиненню) угоди не піддаються грошовій (вартісній) оцінці, а вирішення спору не впливає на склад майна сторін спору та на зміну власника майна.

Вказував, що такої ж позиції дотримувався на початку розгляду справи і суд, відмовивши відповідачу в задоволенні клопотання про закриття провадження в справі з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Водночас, у оскаржуваному рішенні суд встановив, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва в справі № 754/9109/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст. 1047, 207, 1046, 1049, 525, 526, 599, 1048, ч. 2 ст. 625 ЦК України, і вказані вище обставини, встановлені рішенням суду, повторному встановленню не підлягають.

Наполягав, що питання про визначення домовленостей від 19 грудня 2006 року інвестиційною угодою (договором) та припинення цивільних прав та обов`язків в рамках цієї угоди в Деснянському районному суді м. Києва та ставилося і, відповідно, не розглядалося.

Вказував, що суд у рішенні акцентував увагу на основних засадах судочинства, серед яких відповідно до ст. 2 ЦПК України та ст. 129 Конституції України є змагальність сторін. З розумінням ставлячись до свого рівня знань в питанні правозастосування, він звернувся до фахівця у галузі права з проханням провести аналіз домовленостей, зафіксованих у документі від 19 грудня 2006 року, і результати цього аналізу він надав суду для ознайомлення. Судом присвячено 7 із 45 пунктів рішення опису юридичної неспроможності цього висновку, не здійснивши при цьому самостійних висновків щодо питань, які були як предметом розгляду фахівця, так і предметом судового розгляду, а зауваження чи заперечення відповідача з цього приводу відсутні.

Вказував, що внаслідок суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, а всі висновки і аргументи суду після більше ніж одного року розгляду справи, були викладені в одному реченні про встановлення рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/9109/15-ц, правовідносин, які регулюються статтями 1047, 207, 1046, 1049, 525, 526, 599, 1048, ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме між сторонами було укладено договір позики з дотриманням письмової форми, а не угода (договір) про інвестування в організацію і здійснення підприємницької діяльності.

Зауважував, що суд першої інстанції очевидно вважав нормальною практику взяття у борг коштів у доларах США під 48 % річних.

Вказував, що різка неочікувана зміна позиції суду щодо підстав та предмету позову, висловлених в ухвалі від 26 червня 2024 року та у рішенні від 13 лютого 2025 року, призвела до грубого порушення судом його права бути заслуханим (почутим). Це право випливає з основоположних засад судочинства, що викладені у приписах ч. 2 ст. 129 Конституції України, і реалізація цього права не залежить від його встановлення та/чи детальної регламентації у спеціальному законодавстві. Тільки за умови дотримання права особи бути заслуханою у суді суд може виконати свій конституційний обов`язок - незалежно та неупереджено, ураховуючи точку зору заінтересованої особи, розглянути всі конкретні аспекти у справі та на підставі цього видати обґрунтоване (умотивоване) рішення суду.

Щодо нормативно-правового регулювання, посилався на зміст ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 12, ч. 5, 6 ст. 81, ст. 76, 77, 263, 264, 265 ЦПК України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції враховував преюдиційні обставини, встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року у справі № 754/9109/15, та виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики з дотриманням письмової форми, а не угода (договір) про інвестування в організацію і здійснення підприємницької діяльності, а тому відсутні правові підстави для переоцінки зазначених висновків та визнання розписки від 19 грудня 2006 року, заборгованість по якій стягнута рішенням суду, інвестиційною угодою (договором).

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що на а. с. 22 знаходиться копія розписки, складеної ОСОБА_1 19 грудня 2006 року та підписаною ОСОБА_2 , про те, що ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 25000 доларів США у власне розпорядження, з метою відкриття власного бізнесу. Зобов`язувався щомісячно виплачувати ОСОБА_2 грошову частку у розмірі 1000 доларів США. У разі продажу, або власного закриття свого бізнесу умови повернення коштів обговорюються обома сторонами, але у сумі, яка не буде меншою 30 % від суми позики 25000 доларів США.

Згідно виписки з ЄДРПОУ, 09 жовтня 2007 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 був взятий на облік як платник податків, 16 серпня 2022 року підприємницьку діяльність припинено (а. с. 11).

27 листопада 2023 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 лист, в якому повідомляв, що в зв`язку з істотною зміною обставин, пов`язаних з початком воєнної агресії, здійснення торгово-роздрібних операцій, як основного виду підприємницької діяльності, виявилося неможливим, а тому 16 серпня 2022 року свідоцтво про державну реєстрацію ФОП ОСОБА_1 анульовано, а отже підприємницька діяльність припинена. Разом із тим, фактично припинилися права та обов`язки в рамках угоди від 19 грудня 2006 року. Вказував, що неодноразово звертався до ОСОБА_2 з пропозицією оформити рішення про припинення дії угоди від 19 грудня 2006 року за згодою сторін, без виставлення будь-яких претензій один до одного, враховуючи ст. 21 Закону України «Про інвестиційну діяльність», згідно якої, зупинення інвестиційної діяльності провадиться за рішенням інвесторів з відшкодуванням збитків учасникам інвестиційної діяльності, однак дана пропозиція не знайшла відгуку у ОСОБА_2 . В зв`язку з цим просив прийняти до уваги положення ст. 188 ГК України, згідно якої, сторона договору, яка одержала пропозицію про розірвання договору у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомити про результати її розгляду, в іншому випадку заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (а. с. 12 - 13, 16).

Позивачем надано документ під назвою «Висновок щодо особливостей правового регулювання правовідносин, що виникли на підставі розписки від 19 грудня 2006 року, яка підписана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 », складений Чабан О.М. , яка зазначена як експерт - кандидат юридичних наук, доцент кафедри цивільного і господарського права та процесу Львівського торговельно-економічного університету (а. с. 75 - 79), в якому вказується, що розписка за правовою природою є інвестиційним договором, спрямованим на настання правового наслідку, вкладення інвестицій 25000 доларів США з метою отримання прибутку щомісячно у розмірі 1000 доларів США, і правовідносини, які виникають з розписки, не є позикою.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року в справі № 754/9109/15-ц (а. с. 34 - 37), залишеним в силі постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2018 року (а. с. 38 - 43) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 1 063 092,01 грн., в задоволенні решти вимог відмовлено.

У даній справі № 754/9109/15-ц судами встановлено, що 19 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики. Відповідачем ОСОБА_1 власноручно було написано розписку про те, що він отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 25000 доларів США у власне розпорядження з метою відкриття власного бізнесу. У розписці зазначив, що зобов`язується щомісячно виплачувати грошову частку у розмірі 1000 доларів США. У разі продажу або власного закриття свого бізнесу - умови повернення коштів обговорюються обома сторонами, але у сумі яка не буде меншою 30% від суми позики - 25000 доларів США. Також згідно розписки зобов`язується повернути 130000 грн. 16 березня 2015 року відповідач ОСОБА_1 написав розписку, якою просив ОСОБА_2 дати додатковий строк, а саме до 29 травня 2015 року для вирішення питання закриття грошового боргу в сумі 25000 доларів США та 130000 грн., які він отримав 19 грудня 2006 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: 1) застосування аналогії закону чи аналогії права; 2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.

Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.

Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Суд першої інстанції правильно оцінив наданий позивачем висновок експерта у галузі права, вказавши, що висновок експерта у галузі права не стосується застосування аналогії закону чи аналогії права чи змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.

Крім того, апеляційний суд враховує, що у зазначеному висновку експерта здійснено оцінку доказів, що прямо заборонено ст. 114 ЦПК України, а саме констатовано, що розписка за правовою природою є інвестиційним договором, спрямованим на настання правового наслідку, вкладення інвестицій 25000 доларів США з метою отримання прибутку щомісячно у розмірі 1000 доларів США, і правовідносини, які виникають з розписки, не є позикою.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)) викладено правові висновки про те, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Так, судом першої інстанції правильно враховано, що в мотивувальній частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року в справі № 754/9109/15-ц та постанови Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2018 року вже була надана правова оцінка розписці від 19 грудня 2006 року, в результаті чого, на підставі оцінки цього доказу в сукупності з іншою розпискою від 16 березня 2015 року, виявлено справжню правову природу укладеного договору - договір позики, при цьому на наявність будь-яких інших правовідносин, які могли виникнути між сторонами, аніж правовідносини позики, які врегульовано ст. 1046 ЦК України, ОСОБА_1 під час розгляду вказаної справи не посилався і судами в межах даної розписки не встановлено.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки вказані вище обставини встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року в справі № 754/9109/15-ц, повторному встановленню вони не підлягають і підстави для переоцінки зазначених висновків і визнання розписки від 19 грудня 2006 року інвестиційним договором відсутні.

Доводи апеляційної скарги, що питання про визнання домовленостей від 19 грудня 2006 року інвестиційною угодою (договором) та припинення цивільних прав і обов`язків в рамках цієї угоди у Деснянському районному суді м. Києва не ставилися і відповідно не розглядалися, і що суд вийшов за межі позовних вимог, ґрунтуються на помилковому тлумаченню позивачем поняття преюдиційності судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи, що в межах справи № 754/9109/15-ц судами встановлювалась в цілому справжня правова природа укладеного договору від 19 грудня 2006 року - договір позики, проти чого ОСОБА_1 заперечень на момент розгляду цієї справи не висував.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, спочатку ухвалою від 26 червня 2024 року відмовивши у задоволенні клопотання сторони відповідача про закриття провадження в справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, однак в подальшому всупереч даній ухвалі у рішенні встановивши, що між сторонами виникли правовідносини договору позики і ці обставини відповідно до ст. 82 ЦПК України повторному встановленню не підлягають, змінив позицію щодо підстав та предмету позову, що призвело до грубого порушення судом права позивача бути заслуханим (почутим), є неспроможними та відхиляються апеляційним судом.

Такі аргументи ґрунтуються на помилковому розумінні позивачем порядку застосування судом норм процесуального права, якими врегульовано підстави закриття провадження в справі у випадку набрання законної сили рішенням суду, ухваленим з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, при цьому судом було вірно виснувано про відсутність підстав для закриття провадження в справі, що не можна ототожнювати з висновками суду по суті спору.

Висновки суду першої інстанції в ухвалі від 26 червня 2024 року, що матеріально-правові вимоги в справах № 754/9109/15-ц та № 761/3508/24 не є тотожними, підстави та предмет позов не є ідентичними, зроблені судом під час вирішення процесуального питання щодо наявності підстав для закриття провадження в справі, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, в той час як відповідно до ст. 264 ЦПК України при ухваленні судом рішення підлягають вирішенню інші питання, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, що і було зроблено судом першої інстанції. Зазначені висновки суду в оскаржуваному рішенні та в ухвалі від 26 червня 2024 року одне іншому не суперечать.

Доводи апеляційної скарги, що у рішенні суду першої інстанції відсутній самостійний висновок з приводу питань, які були предметом розгляду експерта з питань права, спростовуються змістом мотивувальної частини рішення, оскільки оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції очевидно вважає нормальною практику взяття у борг коштів у доларах США під 48 % річних, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову та відхиляються апеляційним судом, оскільки ОСОБА_1 не був позбавлений можливості доводити відповідні обставини в межах справи № 754/9109/15-ц про стягнення боргу за договором позики.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цілому, апеляційний суд також звертає увагу, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Верховний Суд у вищенаведеній постанові від 30 листопада 2022 року в справі № 369/9263/20 виснував про те, що вказана норма права має на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.

Категорія «добросовісність» є основоположною в розмежуванні належного здійснення цивільних процесуальних прав і зловживання такими правами. Добросовісність слід розглядати як властивість, що передбачає використання цивільних процесуальних прав виключно за їх призначенням та є однією з умов виконання завдань цивільного судочинства, оскільки вона є регулятором суспільних відносин.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором виконання своїх зобов`язань.

Апеляційний суд враховує, що попри набуття рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року в справі № 754/9109/15-ц статусу остаточного, позивач у даній справі ініціював повторний перегляд висновків суду щодо правовідносин, які виникли з розписки від 19 грудня 2006 року, та намагається спростувати факт правовідносин позики, що виникли між сторонами, визнавши їх інвестиційними зобов`язаннями та посилаючись при цьому на докази, яким вже була надана відповідна правова оцінка, що є недопустимим, оскільки це порушує правопорядок, який не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що ініціювання окремого судового процесу з метою перегляду у межах нової справи судового рішення, прийнятого в іншій справі, яке набрало законної сили, є неприпустимим, зокрема у постановах від 17 липня 2023 року в справі № 953/25514/19 (провадження № 61-17546св21), від 19 січня 2022 року в справі № 295/48/17 (провадження № 61-41500 св 18), від 11 серпня 2021 року в справі № 295/11548/16 (провадження № 61-18350св20), від 26 червня 2021 року в справі № 464/907/18 (провадження № 61-13987св20).

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53).

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, пункт 61).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, апеляційним судом не здійснюється перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.