ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року

м. Харків

справа № 639/7848/24

провадження №22-ц/818/2408/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року в складі судді Борисенка О.О.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення трудового договору, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2024 у справі № 639/615/24 визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) від 06.11.2023 № 2064/ос про припинення трудового договору (контракту) АТ «Українська залізниця» про звільнення 08.11.2023 ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» з 09.11.2023 або ж на рівнозначній посаді у разі скорочення вказаної посади; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2023 по день винесення рішення (20.08.2024) в розмірі 212204,88 грн, без урахування податків та обов`язкових зборів; вирішено питання про розподіл судових витрат; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць.

21.08.2024 вона вийшла на роботу на своє робоче місце в м. Харкові, однак керівництво АТ «Українська залізниця» не допустило її до роботи, в зв`язку з чим 21.08.2024 та 10.09.2024 вона направила до відповідача листи з проханням добровільно виконати рішення суду в частині відновлення трудових відносин, а також 02.09.2024 з цього приводу відповідачу направлено адвокатський запит.

АТ «Українська залізниця» видало наказ від 09.09.2024 № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду», з яким позивач ознайомилася особисто у відповідача в день його видачі, однак до роботи її відповідач, відповідно до вказаного наказу, не допустив.

У наказі від 09.09.2024 № 1963/ос зазначено: про скасування наказу АТ «Укрзалізниця» від 06.11.2023 № 2064/ос про звільнення ОСОБА_1 ; про поновлення з 09.11.2023 ОСОБА_1 на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця»; вважало з 09.11.2023 дію трудового договору з ОСОБА_1 таким, що призупинений, відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/ос.

Наказом (розпорядженням) АТ «Українська залізниця» від 09.10.2024 № 2355/ос про припинення трудового договору (контракту) за заявою ОСОБА_1 останню 15.10.2024 звільнено з посади старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» за п. 5 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з переведенням до управління регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Наказом (розпорядженням) Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 15.10.2024 № 1013/ос ОСОБА_1 з 16.10.2024 прийнято на роботу на посаду провідного бухгалтера відділу фінансової та податкової звітності Центру бухгалтерського та податкового обліку господарства роботи станцій Служби бухгалтерського та податкового обліку.

Вважала, що призупинення, відповідно до п. 3 наказу № 1963/0с з 09.11.2023 трудового договору з нею є безпідставним та незаконним, оскільки вона є працездатною особою, може та бажає працювати в розгалуженій структурі АТ «Українська залізниця», а відповідач міг надати їй роботу, мав можливість перевести її на іншу роботу або залучити її до роботи за дистанційною формою. Як станом на 09.11.2023 так і станом на 09.09.2024 АТ «Українська залізниця» свою діяльність не призупиняло та здійснює її протягом усього часу. До того ж, трудовий договір призупинено заднім числом з 09.11.2023 та й ще на підставі наказу від 01.04.2022 № 389/ос, який прийнятий задовго до дати поновлення на роботі. Отже, п. 3 наказу № 1963/0с з 09.11.2023 щодо призупинення з позивачем трудового договору з 09.11.2023 не відповідає положенням ст. 13 Закону України «Про організація трудових відносин в умовах воєнного стану», є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Оскільки період вимушеного прогулу тривав з дати припинення трудового договору (09.11.2023) по дату позовної заяви (26.11.2024) та становить 273 робочих днів, середній заробіток за час вимушеного прогулу (із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 1040,21 грн) складає 283977,33 грн.

Безпідставне та незаконне призупинення трудового договору спричинили їй душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, оскільки вона лишилася без можливості заробляти на життя працею та отримувати за працю заробітну плату, була позбавлена можливості належним чином утримувати себе та сім`ю, в зв`язку з чим їй заподіяно моральну шкоду, яку оцінює в 30000,00 грн.

Просила визнати протиправним та скасувати п. 3 наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» від 09.09.2024 в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , поновивши з нею дію трудового договору; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2023 по 26.11.2024 у сумі 283977,33 грн; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що в наказі АТ «Українська залізниця» № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» від 09.09.2024 року не зазначено ні інформацію про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, ні строк призупинення дії трудового договору, ні реєстраційний номер облікової картки платника податків, ні умови відновлення дії трудового договору. Тобто п. 3 наказу АТ «Українська залізниця» № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» від 09.09.2024 не відповідає вимогам частини 2 статті 13 Закону України Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вона написала заяву 21.08.2024 про вихід на роботу на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова 20 серпня 2024 року у справі N?639/615/24, тобто вона є такою що може виконувати свої трудові обов`язки. Як станом на 09.11.2023 року, так і станом на 09.09.2024 року Акціонерне товариство «Українська залізниця», будучи об`єктом критичної інфраструктури, свою діяльність як національний перевізник вантажів та пасажирів не призупиняло ні на день та здійснює її і надалі протягом усього часу. Позивач є працездатною особою, яка досить тривалий час працює в АТ «Українська залізниця», може та бажає виконувати свої трудові обов`язки. Окрім того, робота на посаді, на якій її було поновлено - старшого ревізора, передбачає постійні відрядження по всій території України, а відповідач має розгалужену систему управлінь та структурних підрозділів по всій території України. Водночас відповідач не надав можливості виконувати роботу, хоча позивач готова працювати та виконувати свої трудові обов`язки. Недослідженим в суді першої інстанції залишився факт призупинення трудового договору наказом від 09.09.2024 року з 09.11.2023 року відповідно до наказу від 01.04.2022 року, тобто наказом, який прийнятий в минулому. Судом першої інстанції не було враховано, що п. 3 наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 09 вересня 2024 року N? 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» порушує майнове право позивача, а саме щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Безпідставне призупинення трудового договору, що, в свою чергу, має наслідком не сплати ЄСВ до Пенсійного фонду України, призведе й до безпідставного неврахування даного періоду роботи, зазначеного в оспорюваному наказі, до страхового стажу позивача, при виході на пенсію, чим порушує її майнові права. Відповідачем, як роботодавцем, не було надано до суду першої інстанції жодного належного і допустимого доказу щодо неможливості як надання роботи відповідачем, так і неможливості виконання роботи позивачем з дати поновлення трудового договору на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова 20.08.2024 року у справі N?639/615/24. Вважала, що наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

26 березня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якій вважало рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалася на те, що у цій справі ОСОБА_1 просить скасувати наказ щодо добровільного виконання рішення про поновлення її на роботі у частині констатації чинності наказу № 389/ос від 01.04.2022 про призупинення з нею дії трудового договору. Більше того, у цій справі ОСОБА_1 намагається стягнути повторно суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка була присуджена у справі за позовом ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення. В апеляційній скарзі представник позивача вирішила взагалі не згадувати про те, що питання законності або незаконності призупинення трудового договору з її клієнтом вже було предметом розгляду в іншій справі № 305/1541/23, та за наслідками такого розгляду (і перегляду) наказ про призупинення було визнано законним. Тож, рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12.08.2024 у справі № 305/1541/23 було встановлено законність наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/ос про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , яка була перевірена і за результатами апеляційного перегляду Закарпатським апеляційним судом прийняттям постанови від 12.11.2024. З наведеного вбачається преюдиційність факту законності наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/ос про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 в межах справи № 639/7848/24. Законність призупинення дії трудового договору з позивачкою вже була предметом судового розгляду у справі № 305/1541/23, що супроводжувалось дослідженням підстав для такого призупинення, зокрема, на підставі належних та допустимих доказів відповідача як роботодавця. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

25 червня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подала до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення у справі, в яких зазначила, що постановою Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі № 305/1541/23 (провадження № 61-16552св24) касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клубань М.В., задоволено частково, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 серпня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року скасовано, позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/оc у частині призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з ОСОБА_1 , стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 301 261,00 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, в іншій частині позову ОСОБА_1 (поновлення дії трудового договору) відмовлено; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені в суді першої інстанції та суді касаційної інстанції витрати на сплату судового збору в загальному розмірі 2 791,20 грн.

02 липня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» Акціонерне товариство «Українська залізниця» подав пояснення та клопотання про долучення доказів, в яких зазначив, що за результатами апеляційного перегляду рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 20 серпня 2024 року у справі № 639/615/24 Харківським апеляційним судом було прийнято постанову від 13 травня 2025 року у справі № 639/615/24, якою апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено; рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове; в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати відмовлено. Оскільки ці обставини виникли вже після відкриття апеляційного провадження у справі № 639/7848/24, відповідач не мав об`єктивної можливості надати суду копію вказаної постанови, у зв`язку з чим просив суд долучити її до матеріалів справи з поновленням процесуального строку на подання доказів.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не доведено порушення її законних прав та інтересів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2024 у справі № 639/615/24 задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, а саме визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) від 06.11.2023 № 2064/ос про припинення трудового договору (контракту) Акціонерного товариства «Українська залізниця» про звільнення 08.11.2023 ОСОБА_1 за п. 1 cт. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» з 09.11.2023 або ж на рівнозначній посаді у разі скорочення вказаної посади; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2023 по день винесення рішення (20.08.2024) в розмірі 212 204,88 грн, без урахування податків та обов`язкових зборів; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» з 09.11.2023 або ж на рівнозначній посаді у разі скорочення вказаної посади та в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць (а.с.22-29).

Постановою Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати відмовлено, компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» у розмірі 1 816,80 грн.

21 серпня 2024 року ОСОБА_1 направила до АТ «Українська залізниця» заяву, в якій на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року у справі № 639/615/24 просила визначити: її посаду, на якій вона буде працювати, перелік посадових обов`язків; її робоче місце у м. Харкові; видати наказ про поновлення; внести запис до трудової книжки тощо (а.с.30-32).

10 вересня 2024 року ОСОБА_1 направила до АТ «Українська залізниця» заяву, в якій вона пропонувала добровільно виконати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2024 у справі № 639/615/24 (а.с.37-40).

Листом від 19.09.2024 № ЦЦУП-13/202 АТ «Українська залізниця» повідомило ОСОБА_1 про добровільне виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2024 у справі № 639/615/24 щодо поновлення її на посаді та про внесення відповідного запису у трудову книжку позивача, про що ОСОБА_1 09.09.2024 ознайомилася особисто; про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 на підставі наказу АТ «Укрзалізниця» № 389/ос від 01.04.2022; та про повторне повідомлення про наявність актуальних вакансій в АТ «Укрзалізниця» в регіоні її проживання (м. Харків) (а.с.41-42).

У відповідь на адвокатський запит адвоката Клубань М.В. від 02.09.2024, АТ «Українська залізниця» листом від 11.09.2024 повідомило, що з метою добровільного виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2024 у справі № 639/615/24 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» Товариством видано наказ від 09.09.2024 № 1963/ос. Оскільки в рішенні суду не визначена сума стягнення з АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за один місяць на користь ОСОБА_1 , виконання рішення суду в цій частині вимагає вжиття додаткових заходів (а.с.33-35).

Відповідно до наказу № 1963/ос від 09.09.2024 АТ «Українська залізниця» Щодо добровільного виконання рішення суду, скасований наказ АТ «Укрзалізниця» від 06.11.2023 № 2064/ос про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено з 09.11.2023 ОСОБА_1 на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Зазначено, що з 09.11.2023 дію трудового договору з ОСОБА_1 вважати такою, що призупинена, відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/ос. Підстава: рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2024 у справі № 639/615/24; доповідна записка від 22.08.2024 № ЦЮ-08/1469 (а.с.36).

З доповідної записки директора Юридичного департаменту Рудяка О.І. від 22.08.2024 вбачається, що в АТ «Укрзалізниця» відбулися зміни в організації виробництва праці, що зумовило вивільнення ОСОБА_1 . Наявними у справі № 639/615/24 матеріалами підтверджується, що Товариство направляло ОСОБА_1 попередження про наступне вивільнення з переліком вакантних посад, яке було особисто отримано нею. Перед звільненням ОСОБА_1 не працювала, не отримувала заробітну плату у зв`язку з призупиненням дії трудового договору. Пропозиція: розглянути питання щодо добровільного виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2024 у справі № 639/615/24 в частині негайного його виконання, а також подальшого оскарження в апеляційному порядку (а.с.106-107).

09.10.2024 ОСОБА_1 підписала до АТ «Українська залізниця» заяву про звільнення її з роботи за переведенням до апарату управління регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» 15.10.2024 (а.с.43).

Наказом (розпорядженням) № 2355/а від 09.10.2024 АТ «Українська залізниця» про припинення трудового договору (контракту) звільнено 15.10.2024 ОСОБА_1 з посади старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», у зв`язку з переведенням до управління регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця», за п. 5 ст. 36 КЗпП України (а.с.44).

Наказом (розпорядженням) № 1013/ос від 15.10.2024 Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця» про прийняття на роботу, ОСОБА_1 прийнято на роботу з 16.10.2024 на посаду провідного бухгалтера Відділу фінансової та податкової звітності Центру бухгалтерського та податкового обліку господарства роботи станцій Служби бухгалтерського та податкового обліку (а.с.45).

Наказом АТ «Українська залізниця» від 14.10.2024 № 2390/ос, з метою добровільного виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.08.2024 у справі № 639/615/24 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в частині, що допущена до негайного виконання, наказано Головному бухгалтеру АТ «Укрзалізниця» здійснити виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за грудень 2023 року у розмірі платежу за один місяць 21844,62 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів при їх виплаті (а.с.64-65).

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12.08.2024 у справі № 305/1541/23 відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця», про визнання протиправним та скасування наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 389/ос від 01.04.2022 року в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , поновлення дії трудового договору з останньою, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2022 року по 08.11.2023 року включно.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.11.2024 рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12.08.2024 залишено без змін (а.с.130-143).

Постановою Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі № 305/1541/23 (провадження № 61-16552св24) касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клубань М.В., задоволено частково, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 серпня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року скасовано, позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/оc у частині призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з ОСОБА_1 , стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 301 261,00 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, в іншій частині позову ОСОБА_1 (поновлення дії трудового договору) відмовлено; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені в суді першої інстанції та суді касаційної інстанції витрати на сплату судового збору в загальному розмірі 2 791,20 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.

Указаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом (частини друга, третя статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»

Призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин (частина перша статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного наказу роботодавця).

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23)).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, відмовив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 виходячи з того, що оскарження ОСОБА_1 пункту 3 наказу АТ «Українська залізниця» № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» від 09 вересня 2024 року, є недоцільним, враховуючи те, що наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 389/ос від 01.04.2022 року є чинним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вони не узгоджуються з наведеними нормами права та правовими висновками Верховного Суду у даній категорії справ.

У постанові Об`єднаної палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24), вказано, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору.

Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Частина перша вказаної норми права у чинній редакції визначає, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу) є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

Колегія суддів ураховує, що стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», як спеціальна норма, надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником за наявності вищевказаних обставин.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібні висновки неодноразово висловлено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23, від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24).

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 465/4855/23 (провадження № 61-6755св24), де вирішувався подібний спір між працівником та роботодавцем - АТ «Укрзалізниця», зазначено, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи АТ «Укрзалізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів. Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.

Сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача роботою.

У вищевказаній справі Верховний Суд указав, що оскільки відповідач не довів і у справі не встановлено обставин абсолютної неможливості надання відповідачем позивачу роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу - її виконувати, тому суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.

Верховний Суд у своїх постановах: від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23), неодноразово висловлював свою позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести, неможливість надання та виконання такої роботи.

Указана судова практика є незмінною.

У справі, яка переглядається, відповідачем не доведено та з матеріалів справи не вбачається абсолютної неможливості виконання позивачем роботи з огляду на те, що АТ «Укрзалізниця» на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів. Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 , виходив виключно з того, що оскарження ОСОБА_1 пункту 3 наказу АТ «Українська залізниця» № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» від 09 вересня 2024 року, є недоцільним, враховуючи те, що наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 389/ос від 01 квітня 2022 року є чинним.

Між тим, постановою Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі № 305/1541/23 (провадження № 61-16552св24) касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клубань М.В., задоволено частково, рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 серпня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року скасовано, позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/оc у частині призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з ОСОБА_1 , стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 301 261,00 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, в іншій частині позову ОСОБА_1 (поновлення дії трудового договору) відмовлено; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 понесені в суді першої інстанції та суді касаційної інстанції витрати на сплату судового збору в загальному розмірі 2 791,20 грн.

Виходячи з наведеного, суд першої взагалі не здійснював перевірку законності пункту 3 наказу АТ «Українська залізниця» № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» від 09 вересня 2024 року.

Разом із цим, АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї господарської діяльності після запровадження воєнного стану й судами не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23, провадження № 61-8920св24.

Таким чином, у спірних правовідносинах наявні підстави для визнання незаконним та скасування пункту 3 наказу АТ «Українська залізниця» № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» від 09 вересня 2024 року.

Колегія суддів зазначає, що наказом від 06 листопада 2023 року № 2064/ос ОСОБА_1 звільнено з посади старшого ревізора з 08 листопада 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Указаний наказ про звільнення ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку (справа № 639/615/24).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати задоволено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати відмовлено.

Таким чином, наказ (розпорядження) від 06 листопада 2023 року № 2064/ос АТ «Українська залізниця» про звільнення 08 листопада 2023 року ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України, є чинним та не є скасованим.

Оскільки саме з 08 листопада 2023 року ОСОБА_1 вважається такою, що звільнена, тому відсутні підстави для задоволення її вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Вказана норма закону містить перелік юридичних фактів, що становлять підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Так, підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (див. постанову Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/14909/16-ц (провадження № 61-20666св18).

Виходячи з того, що наказом від 06 листопада 2023 року № 2064/ос ОСОБА_1 звільнено з посади старшого ревізора з 08 листопада 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а визнання протиправним та скасування пункту 3 наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» від 09 вересня 2024 року, не створює для позивачки негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, тому підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню із частковим задоволенням позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково (в частині немайнової вимоги), тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 березня 2025 року ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково (в частині немайнової вимоги), тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1816,80 грн підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Клубань Марії Володимирівни, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення трудового договору, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 1963/ос «Щодо добровільного виконання рішення суду» від 09 вересня 2024 року.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Здійснити перерозподіл судового збору.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн за подачу позовної заяви.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1816,80 грн за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина