Справа № 697/1162/24
Провадження № 2/697/93/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Скирди Б.К.,

за участю секретаря судового засідання Васянович Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Данька Р.М.

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Канів, Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Данько Роман Михайлович до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) в інтересах якого діє адвокат Данько Роман Михайлович (далі також представник позивача) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі також ОСОБА_2 , відповідач) про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.03.2021 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, згідно якої відповідач зобов`язався повернути позивачу борг в сумі 30 000 дол. США в строк до 01.09.2021.

Саме на цих умовах сторони і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написав (надав) позивачу розписку та отримав від позивача грошові кошти в сумі 30 000 дол. США.

Однак, на час подання позову, відповідач свої зобов`язання згідно договору та вказані в борговій розписці строки не виконав.

Позивач неодноразово в усній формі звертався до відповідача з вимогою повернути гроші, однак останній грошові кошти не повертає, постійно відкладає, зазначає інші строки повернення боргу.

22.03.2024 позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою (претензією), яку відповідач отримав 27.03.2024. Отримання відповідачем вимоги підтверджується його особистим підписом з відміткою прізвища/ініціалів та дати отримання щодо повернення (сплати) суми боргу грошових коштів в розмірі 30 000 дол. США, отриманих відповідачем від позивача відповідно розписки від 15.03.2021.

16.04.2024 відповідач надав позивачу власноруч виконану відповідь на претензію.

Відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення позики в строк до 01.09.2021, а кошти позивачу не повернуті відповідачем-позичальником по теперішній час (час звернення до суду з позовною заявою), внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 30 000 дол. США та витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 142 грн.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.06.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.17).

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.08.2024 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.43).

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Данько Р.М. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, які викладені в позовній заяві та просили стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 30 000 дол. США.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, шляхом направлення на його адресу реєстрації судової повістки, яка повернулася до суду неврученою (а.с.134), направлення електронного повідомлення на його мобільний номер телефону (а.с.133) та розміщення оголошення на сайті Судової влади України (а.с.125).

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, якщо визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд звертає увагу на те, що судові засідання в даній справі, які були призначені, зокрема, на 28.10.2024, 10.12.2024, 11.02.2025, 11.03.2025, 14.05.2025 та 19.06.2025 не відбулися з підстав неявки відповідача та надіслання ним письмових клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікуванні.

14.05.2025 від відповідача ОСОБА_2 надійшла до суду заява про перенесення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікуванні, що виключає його можливість брати участь у судових засіданнях протягом наступних двох місяців (а.с.126). На підтвердження вказаної обставини надав електронний квиток на автобус зі сполученням «Київ Відень» (а.с.127), довідку про медичне страхування не перекладену на українську мову (а.с.128) та паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відміткою про виїзд з території України 02.05.2025 (а.с.129-130).

Однак, надані відповідачем докази не є належним підтвердженням перебування його на лікуванні, оскільки квитанція про медичне страхування, або страховий поліс, підтверджує наявність договору страхування між страхувальником та страховою компанією, який гарантує медичне обслуговування у разі настання страхового випадку. Тобто надана квитанція не підтверджує перебування ОСОБА_2 на лікуванні протягом наступних двох місяців про які ним зазначено у заяві.

Крім того, відповідач не скористався своїм правом мати представника, який представляв би його інтереси та брав участь у судових засіданнях замість нього, не подавав клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції у випадку неможливості його безпосередньої участі в залі суду.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.п. 10, 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, строку розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи по суті в судовому засіданні без участі відповідача. При цьому, в судовому засіданні 17.04.2025 ОСОБА_2 надав свої заперечення щодо позовної заяви ОСОБА_1 та просив у її задоволенні відмовити. Зазначив, що боргова розписка не є належним доказом передачі грошових коштів, а зазначену розписку він не писав.

Заслухавши в судових засіданнях доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, судом встановлено наступне.

15 березня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого та отримання відповідачем грошових коштів останнім було складено розписку, відповідно до якої, позивач передав, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США та зобов`язався повернути отримані кошти до 01 вересня 2021 року. Текст розписки також містить дату її складення (15.03.2021), прізвище, ім`я та по батькові позичальника (відповідача), анкетні та паспортні дані, адресу проживання та власноручний підпис (а.с.36).

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань та неповерненням грошових коштів в зазначений строк, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з письмовою претензією, яку останній отримав 27.03.2024, щодо повернення (сплати) суми боргу в розмірі 30 000,00 дол. США, отриманих відповідачем від позивача відповідно до розписки від 15.03.2021 (а.с.37).

16.04.2024 відповідач надав позивачу відповідь на претензію, зі змісту якої вбачається, що він дійсно підтвердив отримання 15.03.2021 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 30 000,00 дол. США на підтвердження чого надана власноруч складена розписка від 15.03.2021, відповідно до якої він зобов`язався повернути ОСОБА_1 30 000,00 дол. США. На час написання відповіді на претензію повернути борг він не може, але вказаний борг в сумі 30 000,00 дол. США за розпискою від 15.03.2021 він визнає та підтвердив свої зобов`язання з приводу повернення грошових коштів в зазначеній сумі. Зобов`язався повернути кошти у розмірі 30 000,00 дол. США в термін до 30.09.2024 (а.с.38).

Однак, на час звернення до суду з позовом, грошові кошти в сумі 30 000,00 дол. США відповідачем не повернуті позивачу, а визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, що свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що договір позики був оформлений письмовою розпискою, яка була написана власноручно відповідачем. Оскільки останній свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав в повному обсязі, та до теперішнього часу не повернув отримані ним кошти у сумі, визначеній договором (вказаній у розписці), хоча повинен був виконати своє зобов`язання до 01.09.2021, тому позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд виходить з наступних мотивів.

За змістом статей 526, 530, 610 частини першої статті 612 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним.

Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).

Судом встановлено, що 15.03.2021 ОСОБА_2 написана розписка, відповідно до якої він взяв у борг грошові кошти у розмірі 30 000,00 дол. США та зобов`язався повернути кошти у строк до 01.09.2021 (а.с.36).

Крім того, після отримання претензії ОСОБА_1 від 22.03.2024, яка отримана відповідачем ОСОБА_2 27.03.2024 (а.с.37), останнім надано відповідь на претензію, зі змісту якої вбачається, що він дійсно підтвердив отримання 15.03.2021 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 30 000,00 дол. США на підтвердження чого надана власноруч складена розписка від 15.03.2021, відповідно до якої він зобов`язався повернути ОСОБА_1 30 000,00 дол. США. На час написання відповіді на претензію повернути борг він не може, але вказаний борг в сумі 30 000,00 дол. США за розпискою від 15.03.2021 він визнає та підтвердив свої зобов`язання з приводу повернення грошових коштів в зазначеній сумі. Зобов`язався повернути кошти у розмірі 30 000,00 дол. США в термін до 30.09.2024 (а.с.38).

Матеріали справи не містять доказів і судом не було встановлено факту неотримання позичальником ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 .

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. І саме такий обов`язок відповідачів зазначений у борговій розписці.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 15 березня 2021 року.

У розписці від 15 березня 2021 року ОСОБА_2 зазначено, що він бере кошти саме у борг, а не на інші цілі, тому досліджуючи цю боргову розписку, суд дійшов висновку про наявність між сторонами правовідносин саме з договору позики.

Посилання відповідача в судовому засіданні 17.04.2025 на те, що боргова розписка не є належним доказом передачі грошових коштів, а зазначену розписку він не писав, суд не бере до уваги з огляду на те, що розписка містить особистий підпис відповідача, та зобов`язальну умову щодо повернення отриманих грошових коштів у строк до 01.09.2021. В розписці зазначені всі анкетні та паспортні дані відповідача, адреса його проживання. На запитання суду щодо наявності у відповідача висновку експерта для підтвердження його позиції, останнім зазначено, що такий висновок в нього відсутній та в наступні судові засідання відповідач не з`являвся, подаючи клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, суд зазначає, що договір позики не визнавався недійсним в судовому порядку та є чинним, а оригінал розписки знаходився у позивача, який долучено ним до матеріалів справи, що також є свідченням невиконання відповідачем його зобов`язань за договором позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 500/5194/16 від 11.09.2024 констатувала, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника.

Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.

За наслідками розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, які виникли у нього з договору позики від 15.03.2021, та не повернув грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США в строк до 01.09.2021. Доказів на підтвердження протилежного матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Відтак, відповідач повинен повернути позивачу грошові кошти за договором позики в розмірі 30 000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

З огляду на зазначене, встановивши, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, ОСОБА_2 у передбачений договором строк кошти не повернув, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованості за договором позики.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Позивач при зверненні до суду з цим позовом сплатив судовий збір у розмірі 8 142,00 грн. відповідно до квитанції АТ «Укрсиббанк» № 178135861 від 30.05.2025 (а.с.1).

Отже, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача в сумі 8 142,00 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Данько Роман Михайлович до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 30 000,00 (тридцять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 8 142,00 грн. (вісім тисяч сто сорок дві гривні, 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено та підписано 26.06.2025.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий Б . К . Скирда