КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9898/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Коллект Центр»звернулось до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 08 червня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі - кредитний договір) № CCNG-630945697, відповідно до умов якої банк зобов`язався надати відповідачці кредит в сумі 200 000,00 грн, а остання зобов`язалась повернути використану суму кредитних коштів в строк до 08 червня 2021 року та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 26 % річних.

27 червня 2019 року АТ «Альфа-Банк» та відповідачка уклали кредитний договір № 501157947, за умовами якого кредитодавець зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 44 320,00 грн, а остання зобов'язалась повернути використану суму кредитних коштів в строк до 27 червня 2022 року та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 20,99 % річних.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитними договорами, надавши позичальнику кредитні кошти. Однак, відповідачкою взяті зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами порушені, у зв`язку з цим виникла заборгованість.

17 травня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Флексіс» укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого банк відступив на користь ТОВ «ФК «Флексіс» права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договорами № CCNG-630945697 від 08 червня 2018 року та № 501157947 від 27 червня 2019 року, які були укладені з ОСОБА_1

18 травня 2021 року між ТОВ «ФК «Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 18-05/21, згідно із яким ТОВ «ФК «Флексіс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за вищевказаними договорами, укладеними з відповідачкою.

10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № CCNG-630945697 від 08 червня 2018 року.

10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 501157947 від 27 червня 2019 року.

Позивач вказував, що станом на дату відступлення йому права вимоги загальний розмір заборгованості відповідачки за договором CCNG-630945697 становить 57 735,47 грн, з яких: 45 243,93 грн - тіло кредиту; 2 900,56 грн - проценти; 5 904,66 грн - пеня та/або штрафи; 2 972,34 грн - інфляційні втрати; 713,98 грн - 3 % річних.

Загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором № 501157947 становить 66 228,93 грн, з яких: 36 630,62 грн - тіло кредиту; 29 598,31 грн - проценти.

ТОВ «Коллект Центр» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 123 964,40 грн, а також судові витрати: судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 рокупозовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість у розмірі 123 964,40 грн та судовий збір в сумі 3 028,00 грн. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка порушила умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення сум кредитів та відсотків за користування коштами в порядку і на умовах зазначених в кредитних договорах, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, у зв`язку з чим позивач, до якого перейшло право грошової вимоги до боржника, вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення в судовому порядку суми заборгованості, розмір якої відповідає умовам договорів та вимогам закону і не спростований відповідачкою.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Яценка Д.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції визнав наявність заборгованості лише на підставі наданих позивачем розрахунках та посиланнях на норми цивільного законодавства. Проте судом не взято до уваги обставини, на які посилався представник відповідача у наданих письмових поясненнях та мотивах, викладених в заяві про перегляд заочного рішення.

Вважає, що судом неправильно застосовано норми статті 1083 ЦК України, якій суперечать договори про відступлення права вимоги, що укладені між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» з порушенням порядку наступного відступлення права вимоги фактором, оскільки Верховним Судом у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 368/22396/14-ц чітко зазначено, що наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу, а не договору відступлення права вимоги, у зв`язку з чим позивачем не доведено перехід до нього права вимоги до відповідачки.

Крім того, суд першої інстанції визначив розмір заборгованості на підставі неналежних доказів, оскільки позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів.

Стверджує, що відповідно до умов кредитних договорів (пункт 6 «Додаткова інформація» Паспорту споживчого кредиту) пеня не нараховується. Однак, згідно з розрахунками заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» за договором № CCNG-630945697 від 08 червня 2018 року сума боргу по пені становить 5 904,66 грн, що порушує умови цього договору.

При цьому відповідно розрахунку ТОВ «Вердикт Капітал» за договором № ССNG-630945697 від 08 червня 2018 року нарахування 3 % річних за користування грошовими коштами становить 713,98 грн, інфляційні збитки - 2 972,34 грн.

Проте із 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». За таких обставин стягнення інфляційних втрат та 3 % річних відповідачка вважає протиправним.

Також вважає, що позов пред`явлений ТОВ «Коллект Центр» поза межами позовної давності, про що вона заявляла суду першої інстанції у письмових поясненнях.

Відповідно до угоди № CCNG-630945697 від 08 червня 2018 року позичальником було порушено термін внесення чергового платежу за період 27 березня - 27 квітня 2021 року (останній платіж внесено в період 27 лютого - 27 березня 2021 року).

Відповідно до угоди № 501157947 від 27 червня 2019 року позичальником було порушено термін внесення чергового платежу за період 08 квітня - 08 травня 2021 року (останній платіж внесено в період 08 березня - 08 квітня 2021 року).

Отже, на момент звернення до суду перебіг позовної давності за угодою № CCNG-630945697від 08 червня 2018 року закінчився 27 березня 2024 року, а за угодою № 501157947 від 27 червня 2019 року - 08 квітня 2024 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Коллект Центр» просить залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Звертає увагу суду на те, що позиція представника відповідача в суді першої інстанції була така, що ОСОБА_1 кредитні договори не підписувала, тому позов є необґрунтованим. Після чого в суді апеляційної інстанції позиція докорінно змінюється, що є спробою введення суду в оману.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки - адвокат Яценко Д.С. підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її вимоги.

Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цієї сторони у справі відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08 червня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CCNG-630945697, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачці кредит в сумі 200 000,00 грн, а остання зобов`язалась повернути використану суму кредитних коштів в строк до 08 червня 2021 року та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 26 % річних.

27 червня 2019 року АТ «Альфа-Банк» та відповідачка уклали кредитний договір № 501157947, за умовами якого кредитодавець зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 44 320,00 грн, а остання зобов'язалась повернути використану суму кредитних коштів в строк до 27 червня 2022 року та сплатити проценти за користування коштами у розмірі 20,99 % річних.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитними договорами, надавши позичальнику кредитні кошти.

Однак, відповідачкою взяті зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами порушені.

17 травня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Флексіс» укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого банк відступив на користь ТОВ «ФК «Флексіс» права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за договорами № CCNG-630945697 від 08 червня 2018 року та № 501157947 від 27 червня 2019 року, які були укладені з ОСОБА_1

18 травня 2021 року між ТОВ «ФК «Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 18-05/21, згідно із яким ТОВ «ФК «Флексіс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі за вищевказаними договорами, укладеними з відповідачкою.

10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № CCNG-630945697 від 08 червня 2018 року.

10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення права вимоги № 10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 501157947 від 27 червня 2019 року.

Станом на дату відступлення позивачу права вимоги загальний розмір заборгованості відповідачки за договором CCNG-630945697 становив 57 735,47 грн, з яких: 45 243,93 грн - тіло кредиту; 2 900,56 грн - проценти; 5 904,66 грн - пеня та/або штрафи; 2 972,34 грн - інфляційні втрати; 713,98 грн - 3 % річних.

Загальний розмір заборгованості відповідачки за договором № 501157947 становить 66 228,93 грн, з яких: 36 630,62 грн - тіло кредиту; 29 598,31 грн - проценти.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Так, у статті 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов`язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов`язань.

За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора.

Отже, уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника, адже саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18)).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачка уклала із АТ «Альфа-Банк» два кредитні договори, умови яких не виконала.

Позивач набув право вимоги до відповідачки на підставі договорів про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року та № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року.

Перевіряючи доводи відповідачки щодо того, що позивач не набув за договорами відступлення права вимоги право грошової вимоги до неї внаслідок дефекту цих договорів, оскільки право вимоги від фактора могло перейти до позивача тільки за договором факторингу, а не за договором відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_1 з цих підстав не заперечувала проти позову в суді першої інстанції, а тому суд і не надавав оцінки цим доводам.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Вказані вище договори про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги ОСОБА_1 не оспорені і судом недійсними не визнавалися, отже ТОВ «Коллект Центр» має право вимоги до відповідачки за кредитними договорами.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач просить стягнути кошти за договором № ССNG-630945697, який сторонами не укладався спростовуються наступним.

Як вбачається із анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладенні договору про банківське обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Альфа-Банк», ОСОБА_1 уклала договір про банківське обслуговування 08 червня 2018 року і того ж дня уклала угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до чек-листа з переліком документів, які формують досьє клієнта по продукту «Максимум-готівка» досьє збиралось на виконання угоди за № 630945697. У виписці по рахунку за кредитною карткою також зазначено договір № 630945697. Як пояснив позивач у відзиві на апеляційну скаргу, договір № 630945697 є договором № ССNG-630945697, що підтверджується долученим до позовної заяви чек-листом № 630945697, а перші букви ССNG є відображенням продукту кредитора «Максимум-готівка».

Отже, колегія суддів погоджується із позивачем в тому, що представником відповідача були зроблені необґрунтовані висновки, що вимога пред`явлена по неіснуючому договору. На думку колегії суддів, долучена до матеріалів справи виписка по рахунку за договором № 630945697 (ССNG-630945697) підтверджує факт видачі кредиту (встановлення і використання кредитного ліміту).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що виписка по рахунку за договором № 630945697 підтверджує наявну заборгованість лише у розмірі 4 197,00 грн, то ці доводи також є помилковими.

Так, представник відповідачки обґрунтовує свою позицію тим, що із виписки АТ «Сенс Банк» вбачається, що всього витрат по рахунку було 140 467,93 грн, а надходжень - 136 170,93 грн. Однак, такі розрахунки не можна вважати вірними, оскільки витрати - це фактично використані боржником кошти за рахунок кредитного ліміту, а 136 170,93 грн - це повернуті боржником кошти. Проте повернуті боржником кошти в першу чергу спрямовуються на сплату процентів та штрафів (неустойки, пені) і лише після цього погашається основна заборгованість за кредитом. Таким чином сума повернутих коштів не відповідає розміру повернутого тіла кредиту.

З врахуванням наведеного, позивач пред`явив до відповідачки вимоги про стягнення заборгованості за цим кредитним договором у загальному розмірі 57 735,47 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 45 243,93 грн, процентами на дату відступлення права вимоги - 2 900,56 грн, заборгованість за пенею та/або штрафами - 5 904,66 грн, інфляційні збитки - 2 972,34 грн та 3 % річних - 713,98 грн.

Водночас під час відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № CCNG-630945697від 08 червня 2018 року в реєстрі боржників була допущена описка в частині суми 5 904,66 грн, яка фактично не являється пенею, а є нарахованими процентами до первинного відступлення права вимоги, що підтверджується розрахунком заборгованості банку (а.с. 66 зв.) та відповідає сумі боргу, яка була зазначена у витязі із додатку № 1-1 до договору факторингу № 2 від 17 травня 2021 року, що був укладений між АТ «Альфа-Банк» (наразі - АТ «Сенс Банк») та ТОВ «ФК «Флексіс» (а.с. 76).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що нарахування неустойки не проводилось жодним із кредиторів за кредитними договорами, тому посилання в апеляційній скарзі на те, що ТОВ «Вердикт Капітал» після набуття на підставі договору факторингу № 18-05/21 від 18 травня 2021 року права вимоги до відповідачки неправомірно здійснило нарахування пені, яка не була передбачена умовами договорів, є безпідставними.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неправомірне нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат з огляду на те, що з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України, зокрема, від 11 березня 2020 року № 211, то вони також не заслуговують на увагу, оскільки вказаною постановою КМ України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» не обмежувалось застосування положень статті 625 ЦК України у кредитних правовідносинах.

Таке обмеження у застосуванні статті 625 ЦК України було встановлено лише в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно із яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З матеріалів справи вбачається, що інфляційні втрати та 3 % річних нараховані відповідачці за період до 23 лютого 2022 року, отже на них не розповсюджує дію пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Колегія суддів також не погоджується із доводами апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30 березня 2020 року Перехідні та прикінцеві положення ЦК України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVІD -19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався постановами КМ України до 30 червня 2023 року.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 зазначено, що у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину.

Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), тобто до 30 червня 2023 року.

Проте, 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації по відношенню до України, відповідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України. Закону України «Про правовий режим воєнного стану» - на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і затверджувався Верховною радою України та діє до цього часу.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, чинного на момент звернення позивача до суду з позовом, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Враховуючи, що до введення воєнного стану загальний строк позовної давності не минув, на момент звернення позивача до суду з позовом діяв правовий режим воєнного стану, відповідно, позовна заява подана у листопаді 2024 рокув межах строку позовної давності.

Законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції належним чином дослідив та надав оцінку поданим сторонам доказам, вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» та стягнення з ОСОБА_1 на корить позивача заборгованості за кредитними договорами № CCNG-630945697 від 08 червня 2018 року та № 501157947 від 27 червня 2019 року у загальному розмірі 123 964,40 грн.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться до незгоди представника відповідачки з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти і обставини, які не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідачки.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідачки у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній