Провадження №22-ц/812/1194/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: державного виконавця Педь А.І.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №1423/18835/2012 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Шолох Людмили Миколаївни у приміщенні цього суду 01 травня 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, за скаргою ОСОБА_1 на протиправні дії, бездіяльність та постанови державного виконавця,

у с т а н о в и в :

27 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на протиправні дії, бездіяльність та постанову державного виконавця при примусовому виконання рішення суду у справі за його ж позовом до Кредитної спілки «Кредитний альянс» (далі - КС «Кредитний альянс») про стягнення збитків.

Скарга мотивована тим, що заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2012 року на його користь з Кредитної спілки «Кредитний альянс» стягнуто 93745 грн. 32 коп. 25 березня 2013 року видано виконавчий лист №1423/18835/2012. 24 травня 2013 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі Центрального ВДВС) із заявою про відкриття виконавчого провадження та додав оригінал вказаного виконавчого листа. Проте станом на день звернення до суду зі скаргою заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2012 р. з вини Центрального ВДВС виконано не було, оскільки виконавчих дій державними виконавцями не вчинялося. Тому ОСОБА_1 неодноразово звертався зі скаргами до суду на протиправні дії Центрального ВДВС. За результатами розгляду цих скарг, зокрема рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2021 року, була встановлена неправомірна бездіяльність Центрального ВДВС у м. Миколаєві за період з 15 травня 2018 року по 10 грудня 2020 року, після чого в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, як стверджує ОСОБА_1 , заднім числом з`явився запис про відновлення виконавчого провадження від 11 травня 2019 року на підставі рішення Верховного Суду, але вважає, що такої постанови Верховного Суду ухвалено не було. Постановою Центрального ВДВС від 16 грудня 2024 року у ВП№50545026 виконавчий лист №1423/18835/2012, що виданий 25 березня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва, було повернуто стягувачу без виконання на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а вжитими державним виконавцем заходами примусового виконання не виявлено належного боржнику на праві власності майна, на яке згідно законодавства можна звернути стягнення у межах суми боргу. Також, ОСОБА_1 зауважує, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 20 січня 2025 року по виконавчому провадженню ВП№50545026 за період з 10 грудня 2020 року по 16 грудня 2024 року жодних виконавчих дій не вчинено.

Посилаючись на те, що усі дії за спірний період виконавцем були вчинені формально і не призвели до виконання рішення суду, а постанова державного виконавця від 11 травня 2019 року є незаконною, Безвуляк В.П. просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2012 року за виконавчим листом № 1423/18835/2012 року, виданим 25 березня 2013 року за період з 10 грудня 2020 р. 16 грудня 2024 р. у ВП № 50545026;

-визнати протиправними дії Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та скасувати постанови державного виконавця: від 16 грудня 2024 року про повернення виконавчого документа стягувачу та від 11 травня 2019 року про відновлення виконавчого провадження № 50545026;

-зобов`язати Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрити виконавче провадження згідно поданої заяви ОСОБА_1 від 07 квітня 2018 року.

Від Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 04 березня 2025 року надійшли пояснення на скаргу, в яких заперечуються її вимоги з посиланням на вчинення державним виконавцем усіх передбачених законом дій для виконання рішення суду на користь заявника.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 травня 2025 року скаргу ОСОБА_1 в частині визнання протиправною та скасування постанови Центрального відділу державної виконавчої державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11 травня 2019 року залишено без розгляду.

У задоволенні скарги про визнання протиправною бездіяльності Центрального відділу державної виконавчої державної у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час здійснення виконавчого провадження № 50545026 у період з 10 грудня 2020 року до 16 грудня 2024 року, скасування постанови від 16 грудня 2014 року та зобов`язання відкрити виконавче провадження № 50545026 відмовлено.

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1 в частині вимог про скасування постанови Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11 травня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що скаржник пропустив визначений статтею 449 ЦПК України строк звернення до суду із цією скаргою, оскільки оскаржувана постанова державним виконавцем винесена 11 травня 2019 року, тобто майже за 5 років до звернення до суду та зазначив про безумовну обізнаність скаржника про винесення цієї постанови, оскільки після 11 травня 2019 року і до 16 грудня 2024 року виконавче провадження № 50545026 тривало, про що скаржнику було безумовно відомо.

Щодо відмови у задоволенні інших вимог скарги ухвала мотивована тим, що оскільки у період з 10 грудня 2020 року до 16 грудня 2024 року державним виконавцем вживалися визначені Законом України «Про виконавче провадження» заходи з примусового виконання виконавчого листа, за результатами яких майна боржника не виявлено, суд дійшов висновку про безпідставність доводів скарги про наявність протиправної бездіяльності під час здійснення виконавчого провадження №50545026 та незаконність постанови від 16 грудня 2024 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що ухвала суду є незаконною та не відповідає нормам чинного законодавства, а тому просить її скасувати та ухвалити нову про задоволення його скарги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про відсутність підстав для поновлення строку на оскарження постанови виконавця від 19 травня 2019 року є помилковим, оскільки оспорювана постанова після зазначених судом дат. Крім того постанову Центрального ВДВС від 11 травня 2019 року було отримано заявником рекомендованим листом лише 09 грудня 2024 року. До того ж рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2021 року у справі №490/9060/20 було встановлено, що станом на 10 грудня 2020 року виконавче провадження за виконавчим листом №1423/18835/2012 відкрито не було, саме тому судом була встановлена неправомірна бездіяльність Центрального ВДВС за період з 15 травня 2018 рок по 10 грудня 2020 року. Щодо висновків суду, яких він дійшов на підставі документів виконавчого провадження, про те, що 23 лютого 2018 року, 12 лютого 2020 року, 25 жовтня 2021 року, 27 січня 2021 року, 07 лютого 2022 року, 06 листопада 2023 року, 24 листопада 2024 року були винесенні постанови про арешт коштів боржника та направлено для виконання до банківських установ платіжні вимоги на списання коштів, а в подальшому на запити державних виконавців до ДФС було повідомлено, що відкриті рахунки в банківських установах відсутні, то зазначені дати не є оспорюваним періодом, а також якщо ДФС повідомив Центральний ВДВС про відсутність в банківських установах рахунків боржника, то це виключає арешт коштів боржника, а тим більше направлення платіжних вимог на списання коштів, усе це є, на його думку, формальним підходом, який не сприяв реальному виконанню рішення суду. До того ж, неодноразово на відомі Відділу ДВС адреси направлялись виклики керівника та засновника КС «Кредитний Альянс» для надання відповідних пояснень щодо невиконання рішень судів 08 травня 2020 р., 30 липня 2020 р., 27 січня 2021 р., 15 вересня 2023 р., але, скаржник вважає, що потрібно було спочатку здійснити розшук боржника та отримати відомості з Єдиного Державного демографічного реєстру про місце проживання посадових осіб боржника (директора та Головного бухгалтера), а вже потім направляти повідомлення. Тобто усі ці дії посадових осіб ДВС свідчать про формальний підхід, який не спрямований на реальне виконання судового рішення. Отже, ОСОБА_1 наголошує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що в період з 10 грудня 2020 року по 16 грудня 2024 року державним виконавцем вживалися визначенні Законом України «Про виконавче провадження» заходи з примусового виконання виконавчого листа, за результатами якого майна боржника не виявлено. На думку заявника, мало місце порушення Центральним ВДВС норм матеріального права зокрема статей 8, 18, 48, 53, 26, частини 2 статті вказаного закону, але суд першої інстанції цього не врахував та безпідставно відмовив в задоволенні скарги, таким чином самоусунувся від здійснення судового контролю за виконанням судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець просить відмовити у її задоволенні, ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність аргументів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення державного виконавця Педь А.І., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає не повною мірою.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2013 року позов ОСОБА_1 до КС «Кредитний альянс» про стягнення грошового вкладу та відсотків задоволено. Ухвалено про стягнення з КС «Кредитний альянс» на користь позивача грошовий вклад по договору №55 від 17 червня 2009 року в сумі 66000 грн. та відсотків в сумі 27745 грн. 32 коп., всього 93745 грн. 32 коп. (т.1. а.с.14-15).

25 березня 2013 року на виконання вказаного рішення Центральним районним судом міста Миколаєва було видано виконавчий лист №1423/18835/2012 (т.1 а.с.25).

Зазначений виконавчий лист декілька разів подавався стягувачем до виконання, та неодноразово перебував на виконанні у Центральному ВДВС.

24 травня 2013 року стягувач звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження (т. 1 а.с.36 зв), за якою 03 червня 2013 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення суду від 28 січня 2013 року (т. 1 а.с.38, зв).

14 червня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (т.1 а.с.41, зв).

5 листопада 2013 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Центрального ВДВС про відкриття виконавчого провадження, та 7 листопада 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (т.1 а.с.127, 128зв).

20 червня 2014 року державним виконавцем знову винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1 а.с.129, зв).

19 серпня 2014 року за заявою ОСОБА_1 від 05 серпня 2014 року в-третє відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового рішення (т.1 а.с.134, 135зв), і в-третє 25 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1 а.с.136, зв).

22 березня 2016 року за заявою ОСОБА_1 знову відкрито виконавче провадження з примусового виконання (т. 1 а.с.143), та 25 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»(т. 1 а.с.144, зв).

29 червня 2017 року ОСОБА_1 в черговий раз звернувся до Центрального ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження (т.1 а.с.72), але з огляду на зміни, які відбулися у законодавстві, що регулюють примусове виконання судового рішення, державний виконавець 13 липня 2017 року виніс повідомлення про повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з несплатою авансового внеску (т.1 а.с.147).

Не погодившись з таким повідомленням державного виконавця Центрального ВДВС, Безвуляк В.П. оскаржив його у судовому порядку, і на підставі ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2018 року, та ухвали цього ж суду від 13 вересня 2019 року, яка змінена постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, повідомлення виконавця про повернення виконавчого документу від 13 липня 2017 року скасовано, а бездіяльність Центрального ВДВС з виконання судового рішення за виданим 25 березня 2013 року виконавчим листом визнана неправомірною за період з 29 червня по 15 серпня 2017 року (т.2 а.с.39-43,129-131)

Тому 04 квітня 2018 року ОСОБА_1 знову звернувся до Центрального ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження (т.2 а.с.51), але 18 квітня 2018 року державним виконавцем Центрального ВДВС, незважаючи на наявні судові рішення про скасування повідомлень державних виконавців з повернення виконавчого документу та визнання неправомірною бездіяльності Центрального ВДВС, знову винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з несплатою авансового внеску ( т.2 а.с.53).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано повідомлення головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Галкіної М.А. №158835 від 18 квітня 2018 року про повернення виконавчого листа №1423/18835/2012, який видано 25 березня 2013 року Центральним районним судом міста Миколаєва, без прийняття до виконання. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06серпня 2020 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року змінено, доповнено її резолютивну частину. Визнано неправомірною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області під час виконання заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2013 року згідно виконавчого листа № 1423/18835/2012, виданого 25 березня 2013 року, за період з 15 лютого 2018 року по 15 травня 2018 року.

Постановою Центрального відділу державної виконавчої державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11 травня 2019 року відновлено виконавче провадження № 50545029.

Постановою державного виконавця від 16 грудня 2024 року виконавче провадження № 50545026 виведено із зведеного виконавчого провадження на підставі повернення виконавчого документа стягувачу.

Постановою державного виконавця від 16 грудня 2024 року повернуто виконавчий документ стягувачу ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись із цією скаргою скаржник вказує на те, що у період з 10 грудня 2020 року до 16 грудня 2024 року державний виконавець допустив протиправну бездіяльність, здійснюючи виконавче провадження № 50545026 у період з 10 грудня 2020 року до 16 грудня 2024 року, та незаконно повернув йому виконавчий лист.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд вважав, що у вказаний стягувачем період державний виконавець вживав визначені Законом України «Про виконавче провадження заходи» з примусового виконання виконавчого листа, за результатами якого майна боржника не виявлено, а тому правомірно повернув виконавчий лист.

Перевіряючи правильність ухвали суду про відмову у скарзі, апеляційний суд виходить з наступного.

За приписами частини 1 статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40).

У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону).

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно із статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справі, яка переглядається, примусовому виконанню підлягає рішення суду про стягнення з боржника юридичної особи на користь стягувача ОСОБА_1 грошової суми.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частинами 1, 2, 5 статті 48 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно з частиною восьмою статті 48 Закону № 1404-VІІІ виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не менше одного разу на два тижні - щодо виявлення рахунків, електронних гаманців боржника, не менше одного разу на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи підприємця визначені статтею 52 Закону № 1404-VІІІ, відповідно до частин 1, 5 якого виконавець звертає стягнення на кошти/електронні гроші боржника - юридичної особи, що знаходяться у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки/електронні гаманці виконавець отримує в податкових органах, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.

У разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Частиною 1 статті 53 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Частиною 1 статті 37 Закону № 1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Суд першої інстанції проаналізувавши надані державним виконавцем відомості щодо вчинення дій у виконавчому провадженні № 50545026 у період з 10 грудня 2020 року до 16 грудня 2024 року, а саме - винесення постанов про арешт коштів боржника, які за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження з накладенням кваліфікованого електронного цифрового підпису направлені для виконання до банківських установ, звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа, виходи за місцем знаходження боржника юридичної особи, направлення доручень іншим відділам Державної виконавчої служби щодо перевірки інформації про наявність майна відокремленого підрозділу боржника, вважав, що вони підтверджують вчинення державним виконавцем усіх передбачених законом заходів для розшуку майна боржника, які не дали результатів, що стало підставою для повернення виконавчого листа стягвувачу, а тому відмовив у задоволенні сткарги.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Згідно із частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 20 січня 2021 року у справі № 619/562/18 Верховний Суд зробив висновок, що «належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України.»

З огляду на те, що примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом № 1404-VІІІ заходів щодо примусового виконання рішень, державний виконавець у справі, яка переглядається, діяв з порушенням вказаного Закону, оскільки рішення суду на користь ОСОБА_1 залишилось не виконаним, а тому прийняв неправомірне рішення про повернення виконавчого листа № 423/18835/2012, виданого 25 березня 2013 року Центральним районним судом міста на підставі рішення цього суду від 28 січня 2012 року, яке повинно бути виконане.

Зокрема, колегія суддів вважає, що державний виконавець проявив бездіяльність усупереч статей 10, 18 статті 48, 52, 53 Закону № 1404-VІІІ, які регламентують здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення з використанням можливостей, передбачених у статтях 48, 52, 53 цього Закону. А саме: не здійснив ефективний розшук майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення, не провів належним чином перевірку майнового стану боржника, зокрема у справі відсутні відомості щодо перевірки перебування майна боржника - Кредитної спілки «Кредитний альянс» в інших осіб, а також наявність майна та коштів, що належать цьому боржнику від інших осіб.

Згідно із частиною 1 статті 41 Закону № 1404-VІІІ у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

За такого колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги в частині вирішення судом першої інстанції вимог про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця та скасування його постанови про повернення виконавчого документа, оскільки ухвала суду в цій частині прийнята внаслідок порушення норм процесуального закону, тому її необхідно скасувати на підставі положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 .

Натомість колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 в частині скасування постанови державного виконавця від 11 травня 2019 року та не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду в цій частині.

Так, відповідно до частини 1 статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Частина 2 статті 449 ЦПК України передбачає, що пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи № 1423/18835/2012 ОСОБА_1 після ухвалення у цій справі вчиняв дії щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 50545026, а також звертався до Центрального суду м. Миколаєва зі скаргами на дії, рішення та бездіяльність державного виконавця.

Згідно долученої стягувачем до скарги, яка розглядається, відповіді начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04 квітня 2024 року за № 41416 на заяву від 29 березня 2024 року, ОСОБА_1 повідомлено про те, що у відділі перебуває зведене виконавче провадження № 58034031 щодо боржника Кредитної спілки «Кредитний альянс», в тому числі і виконавче провадження № 50545026 про стягнення на користь ОСОБА_1 93745 грн. 32 коп., роз`яснено порядок ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження як у відділі Державної виконавчої служби, так і в мережі інтернет за (том 2, а.с. 214).

За такого ОСОБА_1 , маючи можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, та, принаймні, отримавши у квітні 2024 року інформацію про те, що за його виконавчим листом проводиться примусове виконання відділом ДВС, де перебуває виконавче провадження, міг ознайомитися з постановою державного виконавця та звернутися зі скаргою на постанову від 11 травня 2019 року значно раніше, але подав її 22 січня 2025 року, тобто через 5 років та 8 місяців після прийняття постанови.

Тому апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, який дійшов висновку, що скаржником пропущено визначений статтею 449 ЦПК України строк звернення до суду із цією скаргою.

Стягувач не просив суд про поновлення строку, але як у своїй скарзі у справі, так і в апеляційній скарзі посилається на те, що отримав копію постанови від 11 травня 2019 року поштою лише 09 грудня 2024 року.

Колегія суддів такі доводи відхиляє.

Так, з урахуванням викладених вище обставин щодо ходу виконавчого провадження у заявника була можливість ознайомитися з постановою державного виконавця та подати на нею скаргу після цього. Крім того, навіть з дня отримання копії оскаржуваної постанови десятим днем є 19 грудня 2024 року, тоді як скарга до суду направлена засобами поштового зв`язку 22 січня 2024 року (том 2, а.с. 215), тобто більш ніж через 10 днів.

Щодо розподілу судових витрат.

Законом № 4056-IX від 31 жовтня 2024 року, який набрав чинності 14 листопада 2024 року, внесені зміни до статті 3 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, відповідно до яких частина друга статті 3 викладена в новій редакції, згідно якої судовий збір не справляється за подання апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки на день ухвалення цієї постанови апеляційним судом учасники провадження не мають сплачувати судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 травня 2025 року скасувати в частині вирішення вимог про визнання бездіяльності неправомірною, скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа та зобов`язання відкрити виконавче провадження, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 в частині визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною, скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа та зобов`язання відкрити виконавче провадження задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) при виконанні рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2012 року у виконавчому провадженні № 50545026 за виконавчим листом № 1423/18835/2012 року, виданим 25 березня 2013 року, за період з 10 грудня 2020 року по 16 грудня 2024 року.

Скасувати постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 16 грудня 2024 року у виконавчому провадженні № 50545026 про повернення виконавчого документу стягувачу.

Зобов`язати державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відновити виконавче провадженні № 50545026 з виконання виконавчого листа № 1423/18835/2012 року, виданого 25 березня 2013 року.

Ухвалу суду в частині залишення без розгляду скарги на постанову Центрального відділу державної виконавчої державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 26 червня 2025 року