КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9778/2025
Справа № 759/7753/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Горбенко Н.О. в м. Київ 13 березня 2025 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, штрафу та пені за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Солонько М.М. звернувся до суду із поданням, в якому просив звернути стягнення на частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,10 кв.м., житловою площею 40,70 кв.м., право власності на яку не зареєстровано за боржником ОСОБА_2 в установленому законом порядку.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року в задоволенні подання відмовлено.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Солонько М.М., не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року та задовольнити подання, звернувши стягнення на частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 58,10 кв.м., житловою площею 40,70 кв.м., право власності на яку не зареєстровано за боржником ОСОБА_2 в установленому законом порядку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що приватним виконавцем не вжито всіх достатніх заходів для виконання рішення суду, не отримано доказів з Державної податкової служби щодо розміру отримуваних ОСОБА_2 доходів, наявність у нього рухомих транспортних засобів, тощо, оскільки приватним виконавцем надано відповіді від МВС, ДПС, ПФУ про відсутність у боржника рухомого майна та будь-яких доходів. Матеріали виконавчого провадження містять достатньо документів, які свідчать, що у боржника відсутнє будь-яке майно, доходи та кошти на рахунках.

Наводив зміст ст. 124, 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», яке зобов`язує виконавця вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 10 ст. 440 ЦПК України, якими визначено порядок звернення виконавця з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказував, що єдиним питанням, яке повинен дослідити суд при розгляді подання приватного виконавця про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, є наявність нерухомого майна, яке належить боржнику, але не зареєстроване в установленому законом порядку.

Вказував, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у боржника відсутнє нерухоме майно, крім частки квартири за адресою АДРЕСА_2 . Свідоцтво про право власності на житло було видане Ленінградською районною державною адміністрацією Києва 11 лютого 1998 року згідно розпорядження № 1664 від 11 лютого 1998 року та ним було посвідчено, що квартира належить на праві власності ОСОБА_3 (мати боржника) та членам її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (брати боржника) кожному по частці квартири. Це свідчить, що після смерті ОСОБА_3 право власності на частку в установленому законом порядку не зареєстровано за спадкоємцями - синами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . Також після смерті брата боржника ОСОБА_5 прав власності на його частку та 1/12 частку в установленому законом порядку не зареєстровано за спадкоємцями - братами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Суду першої інстанції надано інформацію з ДРАЦС про родинні зв`язки всіх власників квартири та спорідненість їх між собою, згідно черги спадкування за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України.

Таким чином, загальна частка квартири боржника ОСОБА_2 , яка в установленому законом порядку не зареєстрована за боржником, становить 1/12 + 1/24 + 1/8 = частки квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Отже, залишаючи подання без задоволення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив матеріали виконавчого провадження, адже згідно поданих матеріалів виконавчого провадження, майно, на яке можливо звернути стягнення, у боржника відсутнє, а майно, яке належить боржнику, не зареєстроване за ним у встановленому законом порядку.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 25 червня 2025 року з`явився представник стягувача, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, а боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_2 - на поштову адресу, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Поштове відправлення, а саме конверт з судовою повісткою-повідомленням, направлений на адресу ОСОБА_2 , не вручений в зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, про що свідчить відповідна відмітка Укрпошти, а тому судова повістка-повідомлення вважається врученою ОСОБА_2 у розумінні ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд неодноразово наголошував, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»).

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця (частина шоста статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною четвертою статті 334 Цивільного кодексу України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Щодо наведеного правила у законодавстві наявні винятки: відповідно до пункту 4 частини другої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Отже, питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку, стосується тих випадків, коли боржник фактично є власником майна, володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року у справі №759/7753/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 17 квітня 2020 року у розмірі 15 000,00 доларів США, що у національній валюті України за офіційним курсом гривні до долару США, визначеним НБУ, становить 548 529,00 грн., суму штрафу в розмірі 750,00 доларів США, що у національній валюті України за офіційним курсом гривні до долару США, визначеним НБУ, становить 27 426,45 грн. та пеню за прострочення повернення суми боргу в розмірі 309 308,68 грн. (а. с. 71 - 74).

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа №759/7753/23, виданого 26 січня 2024 року Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 17 квітня 2020 року у розмірі 15 000,00 доларів США, що у національній валюті України за офіційним курсом гривні до долару США, визначеним НБУ, становить 548 529,00 грн., суму штрафу в розмірі 750,00 доларів США, що у національній валюті України за офіційним курсом гривні до долару США, визначеним НБУ, становить 27 426,45 грн. та пеню за прострочення повернення суми боргу в розмірі 309 308,68 грн.

На виконання вказаного рішення суду приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М. 02 квітня 2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, якою, серед іншого, боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно, а також попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (а. с. 106).

Постанову направлено 03 квітня 2024 року боржнику ОСОБА_2 до виконання та до відома рекомендованою кореспонденцією (трек номер №304), поштове відправлення повернулося 22 квітня 2024 року без вручення адресату із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 106, 107, 117).

02 квітня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солоньком М.М. винесено постанову про арешт коштів боржника (а. с. 111).

11 квітня 2024 року приватним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на усе рухоме та не нерухоме майно боржника, у тому числі земельну ділянку, кадастровий номер №:07:007:0536, площею 2,0000 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, місцезнаходження: Київська область, Бучанський район, Загальцівська сільська рада, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження у розмірі 984 128,44 грн. (а. с. 115)

Згідно відповіді Комунального підприємства КМР «КМ БТІ» від 17 квітня 2024 року на запит приватного виконавця, за боржником на праві власності зареєстрована частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 11 лютого 1998 року Ленінградською районною державною адміністрацією Києва, згідно розпорядження №16664 від 11 лютого 1998 року (а. с. 118).

Свідоцтво про право власності на житло було видано Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва 11 лютого 1998 року згідно з розпорядженням № 1664 від 11 лютого 1998 року та ним було посвідчено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_3 (мати боржника), ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (брати боржника) та ОСОБА_2 (боржник) (а. с. 119).

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва від 09 травня 2024 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 09 лютого 1993 року, а також ОСОБА_7 , 2007 року народження, з 09 жовтня 2008 року (а. с. 121).

Згідно актових записів про народження, батьками ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 є ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а. с. 121 - 123).

Згідно актового запису про розірвання шлюбу, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , шлюб, зареєстрований ними 12 жовтня 1977 року, розірвано рішенням суду Ватутінського району м. Києва від 16 жовтня 1990 року (а. с. 126).

Згідно актових записів про народження, мати боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 124), брат ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 125).

Згідно відомостей Київського державного нотаріального архіву заповіти від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не посвідчувалися, спадкові справи до майна померлих не заводились (а. с. 129).

Згідно протоколу про результати земельних торгів від 17 грудня 2024 року, виданого оператором торгів ТОВ «ВЕР-ТАС» було проведено земельні торги з реалізації майна боржника, а саме належної йому земельної ділянки, кадастровий номер №:07:007:0536, площею 2,0000 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, місцезнаходження: Київська область, Бучанський район, Загальцівська сільська рада, переможцем електронних торгів став ОСОБА_9 (а. с. 138).

28 січня 2025 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки між Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Солонько М.М. та переможцем торгів ОСОБА_9 , вчинений за 201000 грн. (а. с. 139 - 141). Кошти від реалізації майна боржника розподілено у відповідності до вимог ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні подання приватного виконавця, суд першої інстанції зазначив, що застосування судом положень ч. 10 ст. 440 ЦПК України та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника, та виходив з того, що приватний виконавець не надав докази, які підтверджують, що боржник фактично є володільцем майна, не довів факт того, що у боржника недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача, станом на день звернення з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, а також, що право виконавця на звернення з поданням до суду про звернення стягнення на нерухоме майно, виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про передчасність подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, встановивши, що приватним виконавцем не отримано доказів з Державної податкової служби щодо розміру отримуваних ОСОБА_2 доходів, наявність у нього рухомих транспортних засобів, тощо, та дійшовши висновку про недоведеність факту, що у боржника недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача, станом на день звернення з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали справи та залишив поза увагою, що такі докази приватним виконавцем фактично були надані.

Згідно відповіді на запит приватного виконавця до МВС України від 31 січня 2025 року щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби (а. с. 145).

Згідно відповіді на запит приватного виконавця до Пенсійного фонду України від 16 лютого 2025 року про фізичних осіб-боржників, які отримують пенсії, розмір їх пенсій та найменування органу ПФУ, на обліку в якому перебуває боржник, інформацію про фізичних осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про їх останнє місце роботи, повідомлено, що особу знайдено в РЗО, але відсутні дані про отримання доходу (а. с. 145).

Згідно відповіді на запит приватного виконавця до Державної фіскальної служби України від 23 лютого 2025 року про наявні рахунки у боржників-юридичних осіб та/або фізичних осіб-підприємців, а також рахунки, відкриті боржником - юридичною особою через свої відокремлені підрозділи, боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією (за наявності) та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває (а. с. 146).

Згідно відповіді на запит приватного виконавця до Державної податкової служби України від 23 лютого 2025 року, інформація про податкового агента та суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, і суму утриманого ними податку, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, в Державному реєстрі відсутні (а. с. 146).

Судом першої інстанції також не надано належної оцінки тому, що приватним виконавцем було здійснено усі необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для належного виконання судового рішення на цьому етапі, а саме винесено постанови про арешт коштів та майна боржника, здійснено запити про перевірку майнового стану боржника.

В межах виконавчого провадження приватним виконавцем вже було звернуто стягнення на інше належне боржнику нерухоме майно, а саме на земельну ділянку кадастровий номер №:07:007:0536, площею 2,0000 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, місцезнаходження: Київська область, Бучанський район, Загальцівська сільська рада, яку реалізовано в ході земельних торгів, однак отриманих за продаж коштів в розмірі 201000 грн. виявилося недостатньо для фактичного виконання рішення та оплату основної винагороди приватного виконавця.

Вжиті заходи примусового виконання рішення суду не призвели до задоволення вимог стягувача в повному обсязі.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, що приватним виконавцем не вжито всіх достатніх заходів для виконання рішення суду, є передчасними та помилковими.

Апеляційний суд також не може погодитись з висновками суду першої інстанції, що право виконавця на звернення з поданням до суду про звернення стягнення на нерухоме майно виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, з огляду на те, що встановлення даних обставин судом передбачене лише положеннями ч. ст. 441 ЦПК України, якою врегульоване застосування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Також помилковими є висновки суду першої інстанції, що приватним виконавцем не доведено, що у порядку ст. 1268 ЦК України ОСОБА_2 є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері та брата, та що він бажає прийняти її та не відмовляється від неї. Також приватний виконавець не довів належними доказами відсутність інших спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після смерті матері та брата боржника, окрім ОСОБА_2 , враховуючи наступне.

Згідно частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Частиною першої статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Так, згідно відповіді Київського державного нотаріального архіву від 22 травня 2024 року на запит приватного виконавця, а також відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану, заповіти від імені ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживали за адресою АДРЕСА_2 , не посвідчувалися, спадкові справи до майна померлих не заводились, з чого можна дійти висновку, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , не подавали у визначений законом шестимісячний строк заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а тому прийняли її відповідно до ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем. Після смерті ОСОБА_5 його брати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 також не подавали у визначений законом шестимісячний строк заяви про відмову від прийняття спадщини, а тому прийняли її відповідно до ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем.

Також, згідно відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану, колишній чоловік ОСОБА_3 - ОСОБА_8 не приймав участь у спадкуванні за законом після смерті ОСОБА_3 , оскільки шлюб між ними було розірвано 16 жовтня 1990 року. Крім того, оскільки він не проживав постійно разом із спадкодавцем ОСОБА_5 і не подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, він також не приймав участь у спадкуванні після смерті сина.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що приватний виконавець не довів належними доказами відсутність інших спадкоємців, є безпідставними.

Враховуючи, що кожному із чотирьох співвласників квартири належало по частині квартири, ОСОБА_2 фактично прийняв у спадщину 1/12 частину квартири після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 1/6 частини квартири після смерті брата ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (з яких належна йому особисто і 1/12 успадкована після смерті матері, разом 1/3).

Загальний розмір часток у праві власності на квартиру, успадкованих ОСОБА_2 , становить 1/12 + 1/6 = .

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, неотримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину саме по собі не може перешкоджати виконанню рішення суду, яке набрало законної сили (див. постанови Верховного Суду, від 22 серпня 2018 року у справі № 623/2000/15-к, від 19 лютого 2020 року у справі № 752/1334/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 2-1799/11).

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про недоведеність, необґрунтованість та передчасність подання, не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи.

Таким чином, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, апеляційний суд виходить із того, що боржник ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 на 1/12 частину квартири, а також після смерті брата ОСОБА_5 на 1/6 частину квартири, однак право власності в установленому законом порядку не зареєстрував.

Приватним виконавцем було здійснено усі необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для належного виконання судового рішення на цьому етапі, а саме винесено постанови про арешт коштів та майна боржника, здійснено запити про перевірку майнового стану боржника, звернуто стягнення на належну боржнику земельну ділянку, проте вжиті заходи примусового виконання рішення суду не призвели до задоволення вимог стягувача в повному обсязі.

Під час проведення виконавчих дій приватним виконавцем було встановлено, що ОСОБА_2 не має грошових коштів та іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду. Крім того, відповідно до положень частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» боржник не запропонував приватному виконавцю види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу з метою виконання судового рішення про стягнення боргу.

Отже, приватний виконавець обґрунтовано звернувся з поданням в порядку статті 440 ЦПК України, оскільки відсутність державної реєстрації права власності за боржником ОСОБА_2 на нерухоме спадкове майно, а саме 1/12 частину квартири після смерті матері ОСОБА_3 та на 1/6 частину квартири після смерті брата ОСОБА_5 , за адресою АДРЕСА_2 , унеможливлює подальшу примусову реалізацію цього майна, а отже і виконання судового рішення.

Встановивши, що боржник ОСОБА_2 у добровільному порядку рішення суду про стягнення боргу на користь стягувача ОСОБА_1 не виконує, борг не повернув, а також зважаючи на значну суму заборгованості та фактичну належність боржнику частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка ним набута у порядку спадкування, однак право власності на яку в установленому законом порядку не зареєстроване, приходить до висновку про обґрунтованість подання приватного виконавця та необхідність його задоволення.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідно до ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи та оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про задоволення подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із боржника ОСОБА_2 на користь приватного виконавця Солонька М.М. судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 605,60 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку задовольнити.

Звернути стягнення на частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку не зареєстровано за боржником ОСОБА_2 в установленому законом порядку.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Солонька Миколи Миколайовича (м. Київ вул. Генерала Шаповала 2 оф. 401 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.