КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/12544/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8024/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва 16 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Скрипки О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

В вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь відшкодування (компенсацію) завданої моральної шкоди у розмірі 400 000,00 грн. (а.с. 1-4).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21.08.2021 року ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «VOLKSWAGEN» моделі «TRANSPORTER» (д.н.з. НОМЕР_1 ), за адресою: м. Київ, перехрестя Великої кільцевої дороги та просп. Мінського, знаходячись перед регульованим перехрестям Великої кільцевої дороги та просп. Мінського зі сторони смт. Гостомель, всупереч вимог пунктів 10.1. та 16.1. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 та введених у дію 01.01.2002, розпочав виконувати маневр повороту ліворуч, не переконавшись перед цим, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та, повертаючи ліворуч на зелений сигнал основного світлофору, не надав дорогу транспортному засобу - мотоциклу марки «YAMAHA» моделі «MAJESTY 250» (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням водія - неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з пасажиром - неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався прямо на зелений сигнал основного світлофору в зустрічному напрямку, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди 21.08.2021 року ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження: садна (без опису морфології) у ділянці тулуба та кінцівок, що за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень; закрита черепно-мозкова травма: садна та синці (без опису морфології) обличчя, у тому числі, у ділянці верхньої повіки справа; переломи (уламкового характеру) верхньої щелепи справа; виличної кістки справа (зі зміщенням уламків); нижньої та латеральної стінки орбіти (із розходженням уламків), які супроводжувалися розвитком емфіземи обличчя зліва, гемосинусу, струс головного мозку, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Внаслідок отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди 21.08.2021 року тілесних ушкоджень позивач був госпіталізований до Дитячої клінічної лікарні № 7 Печерського району м. Києва, де знаходився на стаціонарному лікуванні з 22.08.2021 року по 30.08.2021 року і де йому 25.08.2021 року було проведено операцію.

Відповідно до вироку Оболонського районного суду міста Києва від 12.02.2024 року у справі № 756/14896/21 відповідача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 4 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000,00 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Вирок набрав законної сили 14.03.2024 року.

Як зазначав позивач, до вчинення відповідачем дорожньо-транспортної пригоди 21.08.2021 року (кримінального правопорушення), позивач будучи неповнолітньою особою, підлітком вів активний спосіб життя, професійно займався спортом і у 2018 році отримав звання кандидата у майстри спорту України з боксу, їздив на мотоциклі, що вбачається з доданого до позовної заяви копії вироку.

Посилався на те, що внаслідок вчинення відповідачем 21.08.2021 року кримінального правопорушення, окрім того, що йому було завдано ушкодження здоров`я (внаслідок проведеної 25.08.2021 операції позивачеві, зокрема, при оперативному втручанні було застосовано для відновлення функцій верхньої щелепи та виличної кістки справа титанову конструкцію, яка постійно залишиться у кістках черепа), він зазнав глибоких душевних, моральних страждань внаслідок неможливості в подальшому професійно займатись боксом і реалізуватись у професії тренера зі вказаного виду спорту. Крім того, він набув страху їздити на мотоциклі чи автомобілі, а також має емоційний дискомфорт при перетині перехресть, в тому числі і рухаючись пішохідним переходом як пішохід. Вказане спричинило також виникнення постійного пригніченого стану, нервозності, поганого сну (а.с. 1-4).

27.09.2024 року до суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Галича О.М. на позовну заяву, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 33-34).

Посилався на те, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування позовних вимог, зокрема експертних висновків судово-психологічної експертизи на встановлення факту моральних страждань та орієнтовного розміру відшкодування моральної шкоди, а також щодо неможливості в подальшому займатися спортом, а тим більше реалізовуватися в майбутньому, як тренер.

Також, позивач не зазначав, які зміни відбулись в його житті після ДТП, чи здійснювався за потерпілим догляд з боку його родичів, через що він міг душевно хвилюватись, чи погіршились його нормальні життєві зв`язки і як саме, чи позначились його моральні переживання на стані здоров`я. Крім того, позивачем не зазначено, чи відшкодовувалась йому моральна шкода страховою компанією відповідача.

Просив врахувати ступінь тяжкості вчиненого відповідачем злочину, який не є тяжким, його характеризуючи матеріал, в тому числі наявність на утриманні малолітньої дитини, участь в АТО з 02.08.2014 року по 15.06.2015 року, наявність статусу постраждалого учасника «Революції Гідності», наявність захворювань, пов`язаних із захистом Батьківщини та таких, що пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, наявність нагород різного ступеня (а.с. 33-34).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено (а.с. 45-54).

Не погодившись з рішенням районного суду, 13 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині розміру стягнення завданої моральної шкоди у розмірі 10000 грн. і у цій частині змінити рішення, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування (компенсацію) завданої моральної шкоди у розмірі 400 000 грн. (а.с. 57-60).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що враховуючи наявні у справі докази та з огляду на норми права, що стосуються предмету доказування у цій справі, позивач обґрунтовано просив суд стягнути з відповідача 400 000 грн. компенсації моральної шкоди за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 21.08.2021 року.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішення не зазначено, за яких обставин та з урахуванням яких критеріїв судом було визначено розмір моральної шкоди (саме 10 000 грн.). Судом було порушено норми процесуального закону, а саме ст.ст. 12, 263 ЦПК, оскільки прийнявши до уваги наявні у справі докази і встановивши відповідні правовідносини, було ухвалено рішення, яке не ґрунтується на засадах верховенства права, не є законним обґрунтованим. Також, судом першої інстанції при визначення розмірі оральної шкоди неповно з`ясовано обставини справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, допущено невідповідність висновків суду обставинам справи (а.с. 57-60).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Галич О.М. заперечували проти задоволення скарги і просили її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Повідомлення апелянта ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Проте, позивач ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 26 червня 2025 року був сповіщений 15 травня 2025 року повідомленням його представника - адвоката Чистової А.С. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (а.с. 71-98).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Крім того, відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», №12868/05, рішення від 10.12.2009; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004)

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому, при розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.

Тобто, відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.

Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04.05.2022 року у справі № 761/28949/17.

По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (висновок Верховного Суду у постанові від 01.03.2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат.

Подібний висновок вкладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі № 477/874/19.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

За правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок ДТП, яка сталась 21.08.2021 року з вини відповідача, йому було завдано ушкодження здоров`я внаслідок яких він зазнав глибоких душевних, моральних страждань у зв`язку з неможливістю в подальшому професійно займатись боксом і реалізуватись у професії тренера зі вказаного виду спорту. Крім того, він набув страху їздити на мотоциклі чи автомобілі, а також має емоційний дискомфорт при перетині перехресть, в тому числі і рухаючись пішохідним переходом як пішохід. Вказане спричинило також виникнення постійного пригніченого стану, нервозності, поганого сну.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 21.08.2021 року в період часу з 23:10 по 23:28 водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN» моделі «TRANSPORTER» (д.н.з. НОМЕР_1 ) (далі - автомобіль марки «VOLKSWAGEN»), за адресою: м. Київ, перехрестя Великої кільцевої дороги та просп. Мінського, знаходячись перед регульованим перехрестям Великої кільцевої дороги та просп. Мінського зі сторони смт. Гостомель, всупереч вимог пунктів 10.1. та 16.1. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 та введених у дію 01.01.2002 (далі - Правила дорожнього руху), розпочав виконувати маневр повороту ліворуч, не переконавшись перед цим, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та, повертаючи ліворуч на зелений сигнал основного світлофору, не надав дорогу транспортному засобу - мотоциклу марки «YAMAHA» моделі «MAJESTY 250» (д.н.з. НОМЕР_2 ) (далі - мотоцикл марки «YAMAHA») під керуванням водія - неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з пасажиром - неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався прямо на зелений сигнал основного світлофору в зустрічному напрямку, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла марки «YAMAHA» ОСОБА_1 отримав наступні тілесні ушкодження: садна (без опису морфології) у ділянці тулуба та кінцівок, що за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень; закрита черепно-мозкова травма: садна та синці (без опису морфології) обличчя, у тому числі, у ділянці верхньої повіки справа; переломи (уламкового характеру) верхньої щелепи справа; виличної кістки справа (зі зміщенням уламків); нижньої та латеральної стінки орбіти (із розходженням уламків), які супроводжувалися розвитком емфіземи обличчя зліва, гемосинусу, струс головного мозку, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 12.02.2024 року у справі № 756/14896/21 відповідача ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 4 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000,00 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Вказаний вирок не був оскаржений і набрав законної сили (а.с. 8-19).

Вищевказаним вироком суду було встановлено, що між допущеними обвинуваченим ОСОБА_2 порушеннями правил безпеки дорожнього руху та наслідками, що настали у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого ОСОБА_1 є причинно-наслідковий зв`язок.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

Відтак, встановлення факту дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 21.08.2021 року внаслідок винних дій відповідача, в результаті чого позивачу було завдано, зокрема, середньої тяжкості тілесних ушкоджень, дає підстави для висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у відповідності до положень ст. 23 ЦК України.

Винними діями відповідача позивач зазнав моральних переживань, які були викликані фактом отримання ушкоджень його здоров`ю внаслідок вказаної ДТП, проходженням стаціонарного лікування, що завдало фізичного і психологічного дискомфорту, порушення звичайного режиму життя.

Доводи відповідача, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди та її розмір є безпідставними, оскільки вироком Оболонського районного суду м. Києва від 12.02.2024 року у справі № 756/14896/21, який є преюдиційною до цієї справи, встановлено, що порушення вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_2 знаходиться у прямому причинному зв`язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали (а.с. 9).

Крім того, в матеріалах справи наявна виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30.08.2021 року, з якої вбачається, що після ДТП позивач з 22.08.2021 року по 30.08.2021 року знаходився на стаціонарному лікуванні у Дитячій клінічній лікарні № 7 Печерського району м. Києва з діагнозами: ЗЧМТ. Струс головного мозку. Травматичний перелом правого ВОК зі зміщенням. Садна обличчя, тулуба, кінцівок. Забій правого плечового суглоба, ділянки правого плеча. 25.08.2021 року проведена операція МОС правого ВОК, що підтверджується випискою у (а.с. 7).

Вирішуючи питання щодо розміру компенсації позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Однак, колегія суддів не може погодитисьз визначеним судом першої інстанції розміром грошової компенсації моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції враховує, що внаслідок ДТП позивачу спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, які потягли за собою порушення його звичайного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, фізичний біль та страждання (перебування на стаціонарному лікуванні), що викликало необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також характер та обсяг душевних страждань.

Разом з цим, з урахуванням принципів розумності і справедливості, колегія суддів дійшла висновку про необхідність збільшення розміру стягнутої судом першої інстанції з відповідача на користь позивача моральної шкоди з 10 000 грн. до 20 000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, суд першої інстанції вірно відхилив посилання позивача ОСОБА_1 на те, що внаслідок проведеної 25.08.2021 року операції при оперативному втручанні було застосовано для відновлення функцій верхньої щелепи та виличної кістки справа титанову конструкцію, яка постійно залишиться у кістках черепа, оскільки доказів на підтвердження вказаного до суду не надано. Виписка з історії хвороби вказаної інформації не містить, а інша медична документація відсутня. Крім того, з вказаної виписки вбачається, що позивача виписано у задовільному стані та надано рекомендації зі зняття швів та застосування проти рубцевої мазі «Контратубекс» на рубці протягом 6 місяців.

Також, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що він зазнав глибоких душевних, моральних страждань внаслідок неможливості в подальшому професійно займатись боксом і реалізуватись у професії тренера зі вказаного виду спорту, оскільки у справі відсутні докази, що внаслідок отриманих травм в результаті ДТП, позивач не може продовжувати професійно займатись боксом.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, збільшивши її розмір до 20 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Судом встановлено і це підтверджується набравшим законної сили вироком суду, що відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, а тому звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва 16 січня 2025 року - змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_4 ) грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., збільшивши її розмір до 20 000,00 грн.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва 16 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов