УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

м. Київ

справа № 362/878/25

провадження № 61-7681ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нечипорук Алла Михайлівна,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Музичко С. Г., Болотова Є. В.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник ОСОБА_4 , звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, до пред`явлення до суду позову, в якій просив накласти арешт на земельну ділянку, площею 0,1326 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0010, вид цільового призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка на праві власності належить ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28 січня 2025 року, що зареєстрований в реєстрі за № 137 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нечипорук А. М.; накласти арешт на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_3 , на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.01.2025, що зареєстрований в реєстрі за №137 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нечипорук А. М.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що 15 вересня 1979 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. Під час шлюбу, як подружжям, за спільні кошти, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбано земельну ділянку, площею 0,1326 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0010, та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на дату подачі позову шлюб не розірвано. Земельна ділянка площею 0,1326 га з кадастровим номером :01:006:0010 зареєстрована за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 травня 2014 року державним реєстратором Степанець І. В., реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.12.2016 державним реєстратором Тернюк Є. В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214.

Втім, 28 січня 2025 року ОСОБА_1 стало відомо, що земельна ділянка та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відчужені ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_5 на підставі довіреності від 22 січня 2025 року, посвідченої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Набокою Ю. В. та зареєстрованою в реєстрі за № 175. Відчуження здійснено на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28 січня 2025 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та зареєстрованого в реєстрі за № 137 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нечипорук А. М. У відповідності до пункту 2.3 вказаного договору - цей договір укладено згодою дружини продавця ( ОСОБА_1 ), справжність підпису якої засвідчено 06 грудня 2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О. В. за реєстровим № 4283. Зазначають, що 30 грудня 2024 року ОСОБА_1 підготовлено нотаріально завірено заяву, якою повідомлено ОСОБА_2 про те, що в подальшому заявник не надає згоди на укладення/підписання ним будь-яких правочинів. Цією заявою також повідомлено відповідача ОСОБА_2 про те, що воля ОСОБА_1 змінилась і раніше оформлені заяви про надання згоди на укладення та підписання будь-яких правочинів не можуть бути застосовані. Заява, 30 грудня 2024 року, засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курасовою О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 711, № 712. Оригінал нотаріально посвідченої заяви позивача про ненадання згоди на подальше укладення будь-яких правочинів, згідно з частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України, 02 січня 2025 року направлено на адресу ОСОБА_2 цінним листом з описом вкладення за № 033. Крім того, копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 про ненадання згоди на подальше укладення будь-яких правочинів, 03 січня 2025 року направлена на адресу Міністерства юстиції України цінним листом з описом вкладення за № 0020. Разом із копією цієї заяви Міністерству юстиції України направлено інформаційний лист з проханням довести до відома державних реєстраторів, що для укладення ОСОБА_2 договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна має бути подана письмова згода позивача. Втім, всупереч вказаному, ОСОБА_2 протиправно попри заборони/заперечення ОСОБА_1 , відчужив земельну ділянку, площею 0,1326 га кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0010, та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Такими діями відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушили право власності ОСОБА_1 на зазначене майно. Оскільки ОСОБА_3 незаконно набуто право власності на земельну ділянку та житловий будинок, це може заподіяти шкоду інтересам ОСОБА_1 , оскільки відповідач може відчужити це майно іншим особам, передавати в заставу, вселяти в житловий будинок інших осіб, проникати та входити до нього, що призведе до неможливості виконання рішення (у випадку задоволення позову), утрудниться вирішення справи по суті, та виконання рішення суду.

Крім того, 03 лютого 2025 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 113, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н. В., за умовами якого земельна ділянка, площею 0,1326 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0010, та житловий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , передано в Іпотеку з метою виконання основного зобов`язання. Основним зобов`язанням за умовами цього договору є грошові кошти у розмірі 9 600 000,00 грн, які ОСОБА_3 зобов`язаний буде повернути ОСОБА_6 у строк до 03 лютого 2028 року.

Таким чином, враховуючи підстави й предмету позову, заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звертатиметься до суду, а тому заяву про забезпечення позову слід задовольнити та накласти арешт на оспорюване майно.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, що подана до пред`явлення до суду позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,1326 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0010, вид цільового призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка на праві власності належить ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28 січня 2025 року, що зареєстрований в реєстрі за № 137 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нечипорук А. М. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

У червні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 в якій просить скасувати оскаржувану постанову в частині відмови у задоволенні заяви щодо накладення арешту на житловий будинок та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Апеляційний суд встановив, що між сторонами виник спір щодо правомірності укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28 січня 2025 року, а саме земельної ділянки, площею 0,1326 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:006:0010 та житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого на теперішній час є ОСОБА_3 , а також наявності іпотечного договору від 03 лютого 2025 року в якому ОСОБА_3 є іпотекодавцем, суд апеляційної інстанції вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому.

Разом з тим, відмовляючи в частині накладення арешту на житловий будинок, апеляційним судом враховано, що заявницею не надано доказів на підтвердження права власності на зазначений будинок.

Встановивши, що ОСОБА_1 не надано доказів на обґрунтування необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, адже саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Верховний Суд погоджується з постановою апеляційного суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17).

Таким чином, підсумовуючи вищенаведене, Верховний Суд зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову апеляційний суд у межах вимог чинного ЦПК України здійснив належну оцінку обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для забезпечення позову у цій справі, зокрема, шляхом накладення арешту на житловий будинок.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення заяви про забезпечення позову та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження на постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 та частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нечипорук Алла Михайлівна, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник