ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/1300/25
провадження № 2/753/4241/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Гайової С.Г., представника позивача - Шевченко І.Є., представника відповідача - адвоката Самбур М.М., розглянувши справу за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі,

ВСТАНОВИВ:

Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі в розмірі 488 253,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у 2019 році розпочав будівництво садових будинків на належній йому земельній ділянці, станом на 01 січня 2020 року вказані об`єкти не було введено в експлуатацію та договір про сплату пайової участі з відповідачем не було укладено.

Як стверджує позивач, відповідач зобов`язаний був звернутись до Департаменту економіки та інвестицій із заявою про визначення розміру пайової участі протягом 10 днів після 01 січня 2020 року, проте знехтував вимогами законодавства та не виконав покладений на нього обов`язок. Також позивач вказує, що на Відповідача було покладено обов`язок сплатити пайовий внесок до дати реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, проте відповідач всупереч вимогам законодавства ввів об`єкти будівництва в експлуатацію без сплати пайової участі.

Враховуючи, що відповідач протягом встановленого строку не звернувся до Департаменту економіки та інвестицій із заявою про визначення розміру пайової участі та до прийняття об`єкта в експлуатацію не сплатив пайовий внесок, позивач вважає, що відповідач без достатньої правової підстави та за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури м. Києва, а тому зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Оскільки дата введення об`єктів будівництва в експлуатацію є останнім днем для добровільної сплати відповідачем пайової участі, наступний день після прийняття об`єкта в експлуатацію без сплати пайової участі є строком, з якого вважається, що відповідач порушує вимоги законодавства та не виконує грошове зобов`язання, а тому Департамент просить також стягнути з відповідача суми інфляційних втрат і процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 січня 2025 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 14 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху.

18 лютого 2025 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/1300/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20 березня 2025 року.

20 березня 2025 року підготовче засідання відкладено на 25 квітня 2025 року.

07 квітня 2025 року представник відповідача - адвокат Самбур М.М. подала на позовну заяву, в якому просить відмовити Департаменту у стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених грошових коштів пайової участі у сумі 488 253,00 грн. Як на підставу заперечень проти позову відповідач посилався на те, що позивач до позовної заяви не надав доказів того, у відповідності до якої норми договору позивач повинен сплатити кошти пайової участі будівництва свого садибного будинку; долучені позивачем вимоги і розрахунки не містять дати їх складення, а також відсутнє підтвердження ознайомлення або ж отримання відповідачем таких розрахунків та вимог; 17 жовтня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким зокрема скасовано пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту і з 01 січня 2020 року було виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; будинок введено в експлуатацію 12 січня 2022 року; повідомлення про початок виконання будівництва зареєстровано 24 жовтня 2019 року, а з 01 січня 2020 року вже було скасовано обов`язковість внесення пайову участь в будівництві; між позивачем та відповідачем взагалі не існувало договору про пайову участь.

На переконання відповідача примушення відповідача сплатити позивачу пайовий внесок у грошовому вимірі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва не ґрунтується на чинному законодавстві, оскільки законодавством не передбачено внесення пайових внесків у примусовому порядку.

25 квітня 2025 року підготовче засідання відкладено на 13 травня 2025 року.

29 квітня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13 травня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 червня 2025 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2019 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві зареєстрував:

- повідомлення про початок будівельних робіт № КВ12, відповідно до якого замовником є фізична особа, відомості про яку є конфіденційними та об`єктом - будівництво садового будинку (код будівлі за ДК018: 1110.4. Будинки дачні та садові) на земельній ділянці з кадастровим номером :90:842:0017 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- повідомлення про початок будівельних робіт № КВ00, відповідно до якого замовником є фізична особа, відомості про яку є конфіденційними та об`єктом - будівництво садового будинку (код будівлі за ДК018: 1110.4. Будинки дачні та садові) на земельній ділянці з кадастровим номером :90:842:0018 за адресою: АДРЕСА_2 ;

Як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з 14 лютого 2019 року земельні ділянки з кадастровими номерами номером :90:842:0017 та :90:842:0018 належать на праві власності ОСОБА_1 .

12 січня 2022 року Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № КВ23, відповідно до якої замовником є фізична особа, відомості про яку є конфіденційними та об`єктом - будівництво садового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером :90:842:0017 за адресою: АДРЕСА_1 .

11 січня 2022 року Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об`єкта № КВ48, відповідно до якого замовником є фізична особа, відомості про яку є конфіденційними та об`єктом - будівництво садового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером :90:842:0018 за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з вказаних декларацій, об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 має площу 442,9 кв.м., а за адресою: АДРЕСА_2 - 442,9 кв.м.

Згідно із розрахунками обсягу пайової участі (внеску) у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, виконаними позивачем, розмір пайової внеску за кожний з спірних об`єктів складає 156 591,72 грн.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо звернення до Київської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо вказаних об`єктів будівництва та не сплатив пайову участь у визначені законодавством строки, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти пайової участі у розмірі 313 123,44 грн.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

За приписами статті 1 цього Закону замовник будівництва - фізична чи юридична особа, яка має у власності чи користуванні одну чи декілька земельних ділянок або у власності чи управлінні будівлю/споруду і має намір щодо виконання підготовчих та/або будівельних робіт.

Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, що діяла на момент початку будівництва) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Частиною третьою статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, що діяла на момент початку будівництва) пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Як передбачено пунктом 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі - Закон № 132-IX) договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

Цим пунктом установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Згідно з підпунктами 3, 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.

Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 зазначив, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями зазначеного Закону порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені;

- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

У постановах від 17 грудня 2024 року у справі № 903/283/24, від 03 грудня 2024 року у справі № 910/6226/23, від 20 серпня 2024 року у справі № 910/7707/19, від 20 липня 2022 року у справі № 910/9548/21 Верховний Суд вказував, що системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01 січня 2020 року вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2024 року у справі № 903/283/24 зазначив, що для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01 січня 2020 року не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

У постанові від 20 липня 2022 року у справі №910/9548/21 Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.

Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові від 14 грудня 2021 року зазначила, що суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2025 року у справі № 903/601/24 вказав на те, що прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом, відповідач кошти пайової участі у розвиток інфраструктури населеного пункту не сплачував, договір про сплату пайової участі не укладав та не звертався до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єктів будівництва.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у зв`язку з несплатою відповідачем коштів пайової участі у розвиток інфраструктури населеного пункту, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів пайової участі є порушеними, і в органу місцевого самоврядування виникло право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.

Враховуючи приписи пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», відсутність в матеріалах справи доказів належної сплати відповідачем пайового внеску до бюджету міста Києва, перевіривши здійснений позивачем розрахунок розміру пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України у розмірі 313 123,44 грн.

Згідно зі статтями 612, 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 погодилась з цим висновком.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

У статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.

Норма частини другої статті 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 ЦК України не застосовується.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 травня 2022 рок у справі № 925/683/21, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач як замовник будівельних робіт на об`єкті будівництва без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, тобто відповідачем порушено позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене позивач правомірно заявив до стягнення інфляційні збитки та 3 % річних за період з наступного дня за датою введення об`єктів будівництва (з 13 січня 2022 та 12 січня 2022 року) до дати звернення з позовом до суду.

Суд, перевіривши правильність розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат, заявленого позивачем, встановив, що він розрахований правильно, у зв`язку з чим вимога про стягнення 28 186,52 грн 3 % річних та 146 883,04 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Твердження відповідача щодо відсутності у нього обов`язку сплачувати внесок на пайову участь в будівництві ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені Департаментом економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 89, 141, 263 265, 353, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) безпідставно збережені грошові кошти пайової участі у розмірі 313 123 (триста тринадцять тисяч сто двадцять три) грн. 44 коп., інфляційні втрати у розмірі 146 883 (сто сорок шість тисяч вісімсот вісімдесят три) грн. 04 грн., 3 % річних у розмірі 28 186 (двадцять вісім тисяч сто вісімдесят шість) грн. 52 коп. та судовий збір за подання позовної заяви в сумі 5 858 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) грн 31 коп.

Позивач: Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ, 01044; );

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 30 червня 2025 року.

Суддя Олександр ЯКУСИК