ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року

м. Київ

справа № 2027/8487/12

провадження № 61-1456св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи:

стягувач - ОСОБА_2 ,

боржник - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Харківського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н.П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст заявлених вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року, зокрема, стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487 446,77 грн.

На виконання зазначеного рішення суду 22 квітня 2013 року видано виконавчий лист, який пред`явлено до примусового виконання. Постановою державного виконавця від 08 липня 2014 року відкрито виконавче провадження

№ НОМЕР_2, а постановою державного виконавця від 24 травня 2017 року повернено виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказав, що 25 січня 2021 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим номером № 84, за умовами якого заявник набув право вимагати від

ОСОБА_3 належного виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених основним договором позики в сумі, обсягах та

з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду

м. Харкова від 19 березня 2013 року у справі № 2027/8487/12.

Тобто, тепер він є новим кредитором ОСОБА_3 за укладеним нею договором позики, що є підставою для заміни стягувача у виконавчому листі.

ОСОБА_2 просив поновити строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання та замінити стягувача у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у справі

№ 2027/8487/12, з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень першої і апеляційної інстанцій

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року

в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання у цій справі сплив, відомостей про наявні відкриті виконавчі провадження за цим виконавчим листом заявник не надав, заявник разом із заявою про заміну стягувача не заявив клопотання про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Постановою Харківського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року скасовано і ухвалено у справі нове судове рішення про часткове задоволення заяви.

Замінено стягувача у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у справі № 2027/8487/12,

з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Частково задовольняючи заяву, апеляційний суд виходив із того, що дія мораторію, що був підставою повернення виконавчого листа, продовжена і діє дотепер. У зв?язку із цим суд дійшов висновку про те, що строк на пред?явлення виконавчого листа до виконання не є пропущеним. За обставин цієї справи суд дійшов висновку про наявність підстав для заміни сторони у виконавчому листі.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 січня 2025 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 24 рудня 2024 року і залишити в силі ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявник протягом передбаченого законом строку на пред?явлення виконавчого листа не пред`явив його до виконання,

а після закінчення такого строку не звертався до суду із заявою про його поновлення. Поважних причин, які перешкоджали б стягувачу вчасно пред?явити виконавчий лист до виконання, суду не наведено і не надано. Вказує, що відступаючи у січні 2021 року право вимоги до ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вже втратив право на пред?явлення зазначеного листа до виконання. Підстав для поновлення строку пред?явлення виконавчого листа до виконання, який пропущено ще ОСОБА_2 , немає. Подання заяви про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження (листа) його правонаступником після спливу строку пред?явлення виконавчого документа до виконання, що не був поновлений судом, виключає можливість задоволення такої заяви.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2025 року ОСОБА_3 поновлено строк на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від

24 грудня 2024 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Харківського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року за заявою ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження та поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення суми боргу за договором позики,

в частині поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовлено.

Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали

з Московського районного суду м. Харкова.

28 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 26 січня 2009 року в розмірі 487 446,77 грн та судовий збір у сумі

3 219,00 грн.

На виконання зазначеного рішення суду 22 квітня 2013 року видано два виконавчих листи, у яких зазначено строк пред`явлення їх до виконання до

29 березня 2014 року.

08 липня 2014 року державний виконавець на підставі заяв стягувача від

07 липня 2014 року прийняв постанови про відкриття виконавчих проваджень за № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 з примусового виконання зазначених виконавчих листів.

Відомостей щодо оскарження вказаних постанов державного виконавця

в матеріалах справи немає.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження на підставі того, що 20 травня 2015 року між ним і ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого він набув право вимоги до ОСОБА_3 за договором позики від 26 січня 2009 року, з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року заяву ОСОБА_1 задоволено та замінено сторону виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення

у справі № 2027/8487/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487 446,77 грн та судового збору у розмірі 3 219,00 грн, з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 18 червня 2018 року, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року скасовано,

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, апеляційний суд, з яким погодився Верховний Суд, виходив з того, що при укладенні договору відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року не дотримано норм статті 513 ЦК України щодо вчинення цього правочину у такій самій формі як правочину, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Оскільки договір позики від 26 січня 2009 року посвідчений нотаріально, а договір відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року укладено у простій письмовій формі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей договір не може бути доказом передання стягувачем ОСОБА_2 своїх прав ОСОБА_1

24 травня 2017 року постановами державного виконавця у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 виконавчі листи повернено стягувачу, на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Зазначені постанови державного виконавця від 24 травня 2017 року оскаржені ОСОБА_1 до суду.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року, у задоволенні вимог скарги відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи ухвалою Московського районного суду

м. Харкова від 14 січня 2019 року скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з тим, що він не є стороною виконавчого провадження.

25 січня 2021 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим номером № 84, за умовами якого ОСОБА_1 набув право вимагати від ОСОБА_3 належного виконання на його користь усіх без винятку зобов`язань, передбачених основним договором позики від 26 січня 2009 року,

в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року у справі № 2027/8487/12.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року Московським районним судом м. Харкова у справі № 2027/8487/12 про стягнення

з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 26 січня 2009 року в розмірі 487 446,77 грн, з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 та поновлення пропущеного строку пред`явлення цього виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2021 року зазначену заяву повернено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що заявник не надав доказів надсилання заяви іншим учасникам справи.

Ухвала є чинною та не оскаржувалась.

12 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із цією заявою.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Процесуальне правонаступництво допускається на будь-якій стадії цивільного процесу, а примусове виконання рішення суду є його завершальною стадією.

У частині п`ятій статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін, виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження обов`язкові тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Згідно з частинами першою та другою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні слід розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні.

Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що хоча заміна кредитора

у зобов`язанні відбувається поза межами виконавчого провадження, із заявою про заміну сторони виконавчого провадження до суду може звертатися як особа, яка є стороною виконавчого провадження, так і особа, яка

є правонаступником цієї особи, а рішення про заміну сторони виконавчого провадження приймає саме суд.

Відповідно до статті 129-1Конституції України cуд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У частині п`ятій статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

У пунктах 5, 7 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом;виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Суд установив, що постановою державного виконавця від 24 травня 2017 року виконавчий лист повернено стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із встановленою Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороною виконання рішень.

Разом з тим, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність з 23 вересня 2021 року у зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ (що був прийнятий 13 квітня 2021 року (опублікований 22 квітня 2021 року в газеті «Голос України» та набрав чинності на наступний день - 23 квітня 2021 року), а саме відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення», Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів

в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.

З огляду на викладене строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання щодо боржника ОСОБА_3 стягував не пропустив.

Встановивши зазначений факт, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, й у виконавчому листі, виданому 22 квітня 2013 року у справі № 2027/8487/12, необхідно замінити стягувача з ОСОБА_2 на його правонаступника - ОСОБА_1 .

Подібні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 31 жовтня

2024 року у справі № 756/5396/14-ц (провадження № 61-11257св24) та від

04 листопада 2024 року у справі № 2-5187/10 (провадження № 61-15243св23),

у зв?язку з чим безпідставними є аргументи заявника про відсутність висновку Верховного Суду.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого

2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 24 грудня

2024 року в частині вирішення питання про заміну сторони у виконавчому

листі - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат, понесених заявником, відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року в частині вирішення питання про заміну сторони у виконавчому листі залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська