ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 202/7282/23

провадження № 61-13930св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Бартош-Стрєльниковою Тетяною Миколаївною, на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року у складі судді Мачуського О. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Барильської А. П., Макарова М. О.,

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання строкового трудового договору укладеним на невизначений строк, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2021 року він уклав з АТ «Укрзалізниця» трудовий договір № 563-2021, за яким був прийнятий на посаду заступника директора філії з технічних питань філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця» строком з 21 вересня 2021 року до 23 вересня 2022 року.

З початку військової агресії рф проти України він став на захист країни та з 27 лютого 2022 року був зарахований у списки і призначений до управління 128 окремої бригади територіальної оборони регіонального управління сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

05 вересня 2022 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив укласти з ним з 24 вересня 2022 року безстроковий трудовий договір на посаду заступника директора філії з технічних питань філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця». На свою заяву отримав відповідь, в якій було зазначено, що він був звільнений з 23 вересня 2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Йому не було роз`яснено чому з 24 вересня 2022 року з ним не був укладений безстроковий договір на підставі поданої ним заяви.

Зазначав, що, незважаючи на те, що під час розгляду справи його було поновлено на роботі, втім питання про укладення безстрокового договору не вирішено.

Крім того, наказом від 19 липня 2022 року № 1053/ос «З особового складу» та наказом від 19 липня 2022 року № 63/ос, йому припинено нарахування та виплату середнього заробітку з 19 липня 2022 року. Із зазначеними наказами його фактично було ознайомлено лише 12 січня 2023 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати трудовий договір від 20 вересня 2021 року № 563-2021, підписаний ним та АТ «Укрзалізниця», таким, що укладений на невизначений строк, а також стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та не ознайомлення з наказами від 19 липня 2022 року № 1053/ос у розмірі 505 047,06 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня

2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду

від 17 вересня 2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

до АТ «Українська залізниця» про визнання строкового трудового договору укладеним на невизначений строк, стягнення середнього заробітку на час вимушеного прогулу відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що позивач працював за строковим трудовим договором від 20 вересня 2021 року, жодних зауважень при його укладанні не зазначав. Протягом дії строкового договору позивач не оскаржив його умови з підстав порушення трудових прав та не ініціював внесення змін та доповнень до положень строкового договору, що свідчить про погодження з умовами цього трудового договору, зокрема, щодо його строковості. Вказаний договір протягом строку його дії недійсним не визнавався. Факт підписання позивачем кожної сторінки трудового договору з визначеним строком його дії свідчить про наявність у ОСОБА_1 волевиявлення на його укладення та про його згоду з усіма умовами такого договору. А тому відсутні законні підстави для визнання трудового договору від 20 вересня 2021 року № 563-2021 укладеним на невизначений строк.

Відповідно до наказу від 19 липня 2022 року № 1053/ос у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесені зміни до статті 119 КЗпП України було припинено з 19 липня 2022 року нарахування та виплата середнього заробітку ОСОБА_1 . Оскільки положення частини третьої статті 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності вказаним законом, відповідач не порушив норми статті 58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі й правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2024 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Бартош-Стрєльникова Т. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання трудового договору укладеним на невизначений строк та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким таку вимогу задовольнити. У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Отже, судові рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не оскаржуються, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України не перевіряються.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що роботодавець не мав права укладати з ним строковий трудовий договір, оскільки його посада не відноситься до таких, за якими можливо укладати строковий договір. Враховуючи це, вважає, що його трудовий договір вважається таким, що укладено на невизначений строк.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2024 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судами спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

14 листопада 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2025 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрзалізниця» було укладено трудовий договір № 563-2021, строк дії якого сторони визначили з 21 вересня 2021 року до 23 вересня 2022 року включно, та видано наказ від 20 вересня 2021 року № 419/ос про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника директора філії з технічних питань філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця» на умовах трудового договору у письмовій формі строком з 21 вересня 2021 року до 23 вересня 2022 року.

Підставою для укладення строкового трудового договору була заява ОСОБА_1 від 14 вересня 2021 року, згідно з якою він просив укласти з ним трудовий договір на строк з 21 вересня 2021 року до 23 вересня 2022 року за обставинами особистого характеру.

Витяг із журналу реєстрації трудових договорів з працівниками AT «Укрзалізниця» за 2021 рік підтверджує, що ОСОБА_1 21 вересня 2021 року отримав другий примірник трудового договору №563-2021.

27 лютого 2022 року позивача, згідно з мобілізаційним призначенням, за мобілізаційним планом було зараховано в списки військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з наказом АТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2022 року № 99/ос, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_1 було увільнено від роботи з 27 лютого 2022 року зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на особливий період до дня фактичної демобілізації.

05 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про укладання з ним безстрокового трудового договору з 24 вересня 2022 року.

Листом від 07 жовтня 2022 року позивачу повідомлено, що 23 вересня 2022 року його було звільнено з посади у зв`язку із закінченням трудового договору. Також зазначено, що у філії відсутні вакансії, які б відповідали його кваліфікації та передбачали можливість укладення безстрокового трудового договору.

Згідно з наказом від 15 вересня 2022 року № 381/ос ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора філії з технічних питань філії «Центр транспортної логістики» АТ «Укрзалізниця» у зв`язку із закінченням трудового договору.

У подальшому, у наказ про звільнення ОСОБА_1 від 15 вересня 2022 року було внесені зміни. А саме, наказом від 12 червня 2023 року № 195/ос дату звільнення ОСОБА_1 змінено з 23 вересня 2022 року на «у день фактичного звільнення з військової служби або у день закінчення дії особливого періоду, якщо такий настане раніше».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 457/295/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Бартош-Стрєльникової Т. М., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Засобом реалізації права на працю, що гарантовано Конституцією України, є трудовий договір.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частини перша, третя статті 21 КЗпП України).

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

У Рішенні від 07 липня 2004 року №14-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що свобода праці означає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей; реалізація права громадянина на працю здійснюється в спосіб укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, що визначено структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації (перше речення абзацу другого, абзац третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини). Укладаючи трудовий договір з роботодавцями, громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків; трудовий договір є основним юридичним фактом, із яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин (перше, друге речення абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року №12-рп/98).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

Аналіз статті 9 КЗпП України свідчить, що у приватному праві, частиною якого є трудове право, недійсність може стосуватися або «вражати» різноманітні договори, не є винятком й трудові договори. При цьому для трудового законодавства є характерним, з урахуванням того, що імперативні норми гарантують не тільки мінімальні соціально-трудові стандарти, але і визначають підстави нікчемності договорів (їх умов) у сфері праці. У статті 9 КЗпП України передбачений спеціальний випадок нікчемності умови, якщо відповідні умови договорів погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю. В трудовому законодавстві не міститься правил, які мають засовуватися при тлумаченні того чи іншого трудового договору, а тому з врахуванням принципів, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо його дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності за умови, що не погіршують становище працівників, порівняно з законодавством України про працю. Позовна вимога про визнання недійсною умови трудового договору, для якої встановлено нікчемність на рівні закону, не є належним способом захисту права чи інтересу позивача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2021 року в справі №536/232/19, провадження №61-15870св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2018 року у справі №757/26016/17-ц, (провадження №61-15241св18), викладено висновок, за яким «Згідно із статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір. Підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі №703/2695/19 (провадження №61-14979св20) зазначено, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Встановивши, що строковий трудовий договір було укладено сторонами саме з ініціативи ОСОБА_1 , що видно з його заяви від 14 вересня 2021 року, згідно якої він просив укласти з ним трудовий договір на строк з 21 вересня 2021 року до 23 вересня 2022 року за обставинами особистого характеру, а також факту підписання кожної сторінки трудового договору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання трудового договору від 20 вересня 2021 року таким, що укладений на невизначений строк.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , які зводяться до того, щороботодавець не мав права укладати з ним строковий трудовий договір, оскільки його посада не відноситься до таких, за якими можливо укладати строковий договір, є безпідставними, оскільки відповідно до положень статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір може бути укладено у випадку коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника. При цьому, було встановлено, що саме ОСОБА_1 у заяві про прийняття на роботу просив укласти з ним строковий трудовий договір за обставинами особистого характеру.

Посилання заявника на неврахування судами постанови Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 457/295/20, не заслуговує на увагу, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини, зокрема, у наведеній справі, було акцентовано увагу саме на тому, що робітник у заяві про прийняття на роботу не просив укладати з ним строкового договору, що відповідає правовій позиції судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині- без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Бартош-Стрєльниковою Тетяною Миколаївною, залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання трудового договору укладеним на невизначений строк залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець