ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6747/25 Справа № 214/5285/23 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 214/5285/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Державна казначейська служба України, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ніколенко Максим Євгенович, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 квітня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа - Дніпропетровська обласна прокуратура, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування.

Позов мотивований тим, що 07 квітня 2015 року позивач придбав автомобіль марки «BMW X5 М», 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який у кінці серпня 2015 року вирішив продати та звернувся до громадянина ОСОБА_2 , який професійно займався продажем автомобілів.

Однак, останній забрав у позивача правовстановлюючі документи на автомобіль та зник, не надавши при цьому позивачу грошових коштів за автомобіль та не повернувши сам автомобіль.

Вважаючи, що ОСОБА_2 вчинив відносно позивача шахрайські дії, останній 07 жовтня 2017 року звернувся до поліції з заявою про злочин.

07 жовтня 2017 року Саксаганським відділенням поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, назва якого надалі змінилась на Відділення поліції №4 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, за заявою позивача були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення і зареєстровано кримінальне провадження за №0002461 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування, в якому позивача було визнано потерпілим.

Однак, позивач вважає, що слідство у вказаному кримінальному провадженні проводиться з порушенням вимог законодавства України, однобічно, не об`єктивно, із порушенням основоположних принципів кримінального провадження щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, позаяк кримінальне провадження декілька разів закривалось, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, але потім такі постанови скасовувались та досудове розслідування продовжувалось, після чого кримінальне провадження було перекваліфіковано з ч. 1 ст. 190 КК України на ч. 4 ст. 190 КК України.

Станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом особу причетну до вчинення даного кримінального правопорушення не встановлено.

Позивач вказує, що надмірна тривалість досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, не встановлення особи причетної до даного кримінального правопорушення, звернення до органу досудового розслідування з клопотаннями про проведення слідчих (розшукових дій), неможливість здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебування у напруженому психологічному стані призвело до його моральних страждань, які він оцінює в 162 140 грн, а також вважає, що органом досудового розслідування йому заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 1 085 379 грн 07 коп, що становить ринкову вартість не повернутого йому автомобіля станом на момент скоєння кримінального правопорушення, визначену висновком експерта по результатам проведення транспортно-товарознавчої експертизи, проведеної в рамках досудового розслідування даного кримінального провадження.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на свою користь кошти у розмірі 1 085 379 грн 07 коп в рахунок відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди та кошти у розмірі 162 140 грн в рахунок відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, а також понесені судові витрати, які складаються з витрат на проведення соціально-психологічного дослідження в розмірі 6 700 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить колегію суддів скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій та бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача.

Так, в даній справі судом першої інстанції помилково не враховано, що з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002461 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України 07 жовтня 2017 року в уповноваженої особи (слідчого) була можливість отримати копії документів, які стали підставою перереєстрації транспортного засобу, постановки його на облік (договору купівлі продажу, довіреностей, копій паспорту, РНОКПП сторін договору, тощо) BMW, модель X5M, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_3 від 16 вересня 2015 року, в результаті чого ОСОБА_3 стала власником даного автомобіля протягом 11 місяців, але всупереч положенням посадовій інструкції, КПК України, не було вчинено жодних слідчих дій, що в подальшому призвело до втрати фактичної можливості притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка вчинила цей злочин та збереження даного транспортного засобу, який належав ОСОБА_1 .

Судом проігноровано той факт, що на даний момент орган досудового розслідування з об`єктивних причин вже не встановить винну особу, яка вчинила кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 190 КК України, не притягне її до кримінальної відповідальності та не поверне незаконно привласнене майно Позивачу або матеріальну шкоду у розмірі 1 085 379 грн 07 коп з винної особи, встановленої висновком експерта від 30 вересня 2022 року № Д8/09/22. Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу під час розгляду справи № 214/5285/23 проігнорував викладені в інформативній довідці від 22 серпня 2023 року № 45.4/3-7050 обставини, що встановити місцезнаходження осіб причетних до вчинення кримінального правопорушення не надалось за можливе. На даний момент вичерпано всі слідчі дії.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції проігноровані викладені обставини в позовній заяві та той факт, що предметом спору у даній справі є заподіяння ОСОБА_1 з боку Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області матеріальної та моральної шкоди, а його підставами факт бездіяльності цього органу (його посадових осіб), що полягає у надмірній тривалості та неефективності досудового розслідування кримінального провадження, в якому ОСОБА_1 є потерпілим, наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і шкодою. Апелянт наполягає на тому, що розмір моральної шкоди завданої позивачу становить 162 140 грн, що підтверджується висновком соціально-психологічного дослідження моральної шкоди потерпілого від 03 червня 2023 року № 03-06-23, що міститься в матеріалах справи.

У відзивах на апеляційну скаргу представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна прокуратура, кожен окремо, зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм процесуального та матеріального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Ніколенка М.Є., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника Дніпропетровської обласної прокуратури Запорожську Д.Є., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, представника Державної казначейської служби Тараненко М.С., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, представника Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області Новікову С.А., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзивів на апеляційній скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні СВ ВП № 4 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження №0002461 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відомості про яке 07 жовтня 2017 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України саме за заявою ОСОБА_1 від 06 жовтня 2017 року, тобто позивача у цій справі, стосовно того, що невстановлена особа у серпні 2015 року, шляхом обману, заволоділа його майном - автомобілем марки «BMW X5 М», 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який не повернула до теперішнього часу.

Нагляд за додержанням законів під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження, у формі процесуального керівництва, забезпечується Криворізькою центральною окружною прокуратурою.

Досудове розслідування вказаного кримінального провадження №0002461 триває до цього часу, в ході проведення якого у кримінальному провадженні здійснюються слідчі (розшукові) дії, зокрема, було допитано як потерпілого ОСОБА_1 , допитано як свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , вищезазначений автомобіль 19 березня 2018 року було поставлено на облік УПД як «викрадений», додатково допитано як потерпілого ОСОБА_1 , долучено до матеріалів кримінального провадження 07 травня 2019 року матеріали ЖЄО № 13074, які направлено з Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві за № 19744 від 21 березня 2018 року за фактом звернення ОСОБА_1 щодо встановлення місцезнаходження автомобіля, 18 травня 2018 року отримано ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про тимчасовий доступ до автомобіля марки «BMW X5 М», 2010 pоку випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_6 , для подальшого вилучення, 09 квітня 2019 року подано клопотання про арешт вказаного автомобіля, у задоволенні якого ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2019 року було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правових підстав для арешту майна (відсутність документів підтверджуючих право власності ОСОБА_1 на транспортний засіб), 16 серпня 2019 року винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березн 2020 року була скасована та 03 квітня 2020 року досудове розслідування вказаного кримінального провадження було відновлено, додатково допитано як потерпілого ОСОБА_1 , долучено висновок експертного авто товарознавчого дослідження №Д4/11/20 від 10 листопада 2020 року про оцінку автомобіля марки «BMW X5», 2010 року випуску, вартість якого станом на 15 вересня 2015 року складала 1 094 190 грн, допитано як свідка ОСОБА_7 , 14 червня 2021 року знову винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка постановою прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури від 07 липня 2021 року була скасована, 07 липня 2021 року винесено постанову про перекваліфікацію кримінального правопорушення та доручення здійснення досудового розслідування органу досудового розслідування з ч. 1 ст. 190 на ч. 4 ст. 190 КК України, неодноразово надавались доручення сектору кримінальної поліції ВП № 4 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області з метою встановлення та опитування свідків та очевидців події, запити по АІПС «Аркан» на встановлення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , 06 липня 2022 року здійснено запит щодо актуальної інформації про реєстрацію права власності на вказаний автомобіль саме за ОСОБА_9 , на який було отримано відповідь про те, що станом на 09 липня 2022 року відповідно до Національної автоматизованої інформаційної системи ГСЦ МВС України на останню вказаний автомобіль не зареєстрований, з метою встановлення розміру завданої шкоди потерпілому 06 вересня 2022 року було винесено постанову про призначення автотоварознавчої експертизи, надано запит до ТСЦ №1248 щодо копій документів, які стали підставою перереєстрації вказаного транспортного засобу, поставки його на облік, у результаті чого ОСОБА_3 стала його власником, 07 вересня 2022 року отримано відповідь від ТСЦ №1248 про те, що документи знищено із закінченням терміну збереження, камери внутрішнього відеоспостереження станом на 16 вересня 2015 року в ТСЦ №1248 відсутні, допитано в режимі відеоконференції, як свідка ОСОБА_4 , 30 вересня 2022 року отримано висновок транспортно-товарознавчої експертизи №Д8/09/22, згідно з яким вартість транспортного засобу на момент вчинення злочину складає 1 085 379 грн. 07 коп., а також оновлено запити по АІПС «Аркан» на встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування позивач посилався на те, що внаслідок надмірного тривання досудового розслідування кримінального провадження №0002461, а саме з 07 жовтня 2017 року по теперішній час, йому було заподіяно органом досудового розслідування матеріальну шкоду у розмірі 1 085 379 грн 07 коп, що становить ринкову вартість не повернутого йому автомобіля станом на момент скоєння кримінального правопорушення, визначену висновком експерта по результатам проведення транспортно-товарознавчої експертизи, проведеної в рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження, та моральну шкоду у розмірі 162 140 грн. При цьому, посилаючись на ст. 1173, 1174 ЦК України, позивач зазначав, що предметом спору у даній справі є заподіяння йому з боку органу досудового розслідування шкоди саме фактом бездіяльності цього органу (його посадових осіб), що полягає у неефективності досудового розслідування вищевказаного кримінального провадження, в якому позивач є потерпілим.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки кримінальне провадження № 0002461 триває, факти шахрайських дій щодо позивача, які, як він зазначає, відбулись у його відношенні у серпні 2015 року, поки не знайшли підтвердження в обвинувальному вироку суду, тому відсутні підстави для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка дорівнює вартості майна, яким, як зазначає позивач, заволоділи шахрайським шляхом, тому позовні вимоги в цій частині заявлені позивачем передчасно та будуються на припущеннях і не доведені належними та допустимими доказами. Також суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, оскільки не довів суду наявності обов`язкових елементів, а саме факту спричинення шкоди та протиправності дій чи бездіяльності заподіювача шкоди, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується відповідно до положень статті 1174 ЦК України.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України).

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208 гс 18) вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди позивач посилався на те, що моральної шкоди йому завдано внаслідок тривалого, неефективного, неналежного досудового розслідування кримінального провадження № 0002461, а також зволікання слідчими із вчиненням слідчих дій та, як результат, невстановлення винної особи у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення. При цьому, позивач обґрунтовує ці свої вимоги не тільки окремими фактами бездіяльності в ході розслідування кримінального провадження, а його неефективністю в цілому, оскільки винні у вчиненні кримінального порушення особи не знайдені і не притягнуті до кримінальної відповідальності..

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Сам факт тривалого досудового розслідування кримінального провадження не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування заподіяли позивачу моральної шкоди.

Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17, від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 та від 09 жовтня 2024 року у справі № 761/34216/21 зазначав, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Для встановлення факту заподіяння моральної шкоди внаслідок неправомірних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, необхідна наявність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких згідно з законом є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.

В даному випадку суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав переконливих доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування та шкодою, яка, за твердженням позивача, йому заподіяна.

При цьому незгода позивача з рішеннями, прийнятими посадовими особами органів досудового розслідування, зокрема, винесенням постанов про закриття провадження, які потім були скасовані, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, на даний час досудове розслідування вказаного кримінального провадження № 0002461 триває та слідчими проводяться всі необхідні слідчі (розшукові) дії.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, оскільки позивач не довів суду наявності обов`язкових елементів, а саме факту спричинення шкоди та протиправності дій чи бездіяльності заподіювача шкоди, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Щодо позовних вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Так, за загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України - в інших випадках заподіяння шкоди цими органами - діють правила ч. 6 цієї статті, згідно з якими така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, її посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України).

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Норми ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Положеннями ст. 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення ст. 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Необхідною умовою для застосування ч. 2 ст. 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи кримінального правопорушення.

Невирішення судом або зазначеними посадовими особами описаних питань та неухвалення відповідних процесуальних рішень апріорі не дає змоги застосувати правило ч. 2 ст. 1177 ЦК України, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми у позивача не виникає.

У фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає права на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі ч. 2 ст. 1177 ЦК України, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є завдання шкоди кримінальним правопорушенням, що має бути встановлено у передбаченому законом порядку.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки кримінальне провадження № 0002461 триває, факти шахрайських дій щодо позивача, які, як він зазначає, відбулись у його відношенні у серпні 2015 року, поки не знайшли підтвердження в обвинувальному вироку суду, відсутні підстави для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка дорівнює вартості майна, яким, як зазначає позивач, заволоділи шахрайським шляхом.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002461 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України 07 жовтня 2017 року в уповноваженої особи (слідчого) була можливість отримати копії документів, які стали підставою перереєстрації транспортного засобу, постановки його на облік (договору купівлі продажу, довіреностей, копій паспорту, РНОКПП сторін договору, тощо) BMW, модель X5M, рік випуску 2010, номер шасі НОМЕР_3 від 16 вересня 2015 року, в результаті чого ОСОБА_3 стала власником даного автомобіля протягом 11 місяців, але всупереч положенням посадовій інструкції, КПК України, не було вчинено жодних слідчих дій, що в подальшому призвело до втрати фактичної можливості притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка вчинила цей злочин та збереження даного транспортного засобу, який належав ОСОБА_1 колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки у своєму позові позивач зазначає про вчинення щодо нього шахрайських дій ще у серпні 2015 року, коли він вирішив продати автомобіль, при цьому із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення позивач звернувся до органу досудового розслідування лише 06 жовтня 2017 року, тобто більш, ніж через два роки після вчинення щодо нього таких, як він зазначає, дій, що на переконання колегії суддів, в свою чергу, мало суттєвий вплив на своєчасне встановлення факту вчинення щодо позивача шахрайських дій та встановлення до цього причетних та, як наслідок, винних осіб.

Колегія суддів наголошує на тому, що сам факт тривалого досудового розслідування кримінального провадження не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування заподіяли позивачу моральної шкоди.

Посилання апелянта на те, що судом проігноровано той факт, що на даний момент орган досудового розслідування з об`єктивних причин вже не встановить винну особу, яка вчинила кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 190 КК України, не притягне її до кримінальної відповідальності та не поверне незаконно привласнене майно позивачу або матеріальну шкоду у розмірі 1 085 379 грн 07 коп, не є належною правовою підставою для задоволення позовних вимог позивача.

При цьому викладені в інформативній довідці від 22 серпня 2023 року № 45.4/3-7050 обставини про те, що встановити місцезнаходження осіб причетних до вчинення кримінального правопорушення не надалось за можливе та на даний момент вичерпано всі слідчі дії не можуть бути підставою для відшкодування за рахунок держави позивачу матеріальної шкоди, оскільки необхідною умовою для застосування ч. 2 ст. 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи кримінального правопорушення.

Щодо наданого позивачем в якості доказу завдання йому моральної шкоди висновку соціально-психологічного дослідження моральної шкоди потерпілого № 03 06-23 від 12 червня 2023 року, складеного ГО «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень», колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що експерт ОСОБА_10 відсутній в реєстрі атестованих судових експертів. Зі змісту наданого дослідження вбачається, що його висновки ґрунтуються виключно на поясненнях позивача без дослідження усіх наявних у справі доказів.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ніколенко Максим Євгенович, залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: