_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2867/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Довженко К.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

10 квітня 2025 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує своїх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що позивач з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають двох спільних дітей до 18 років: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Рішенням суду шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу, діти залишились проживати разом з позивачем. Зазначає, що він самостійно займається їх вихованням та утриманням. Відповідачка участі, як у вихованні так і в утриманні дітей не приймає. Зазначає, що не звертався де суду з позовом про стягнення аліментів з причин, що його колишня дружина сама потребує допомоги в тому числі фінансової, а тому не має можливості приймати участь в утриманні спільних дітей через стан здоров`я. Стверджує, що відповідачка фактично самоусунулася від виховання та утримання дітей, а він є єдиним піклувальником дітей, який здійснює за ними постійний догляд, утримує їх та займається їх вихованням. Зазначає, що встановлення юридичного факту про самостійне виховання та утримання дітей породжує для нього юридичні наслідки, зокрема у разі встановлення даного факту він не буде підлягати призову на військову службу під час мобілізації. Зазначає, що без встановлення цього юридичного факту він може бути в будь-який час мобілізований і діти залишаться одні.

Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 11.04.2025 року відкрито провадження в цивільній справі, призначено підготовче судове засідання на 26.05.2025 року о 12 год. 00 хв.

24.04.2025 року засобами поштового зв`язку від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

26.05.2025 року на електронну пошту суду від представника третьої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

28.04.2025 року до канцелярії суду від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про визнання позову та розгляд справи без її участі.

Ухвалою суду від 26.05.2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 01.07.2025 року о 11.30 год.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні, призначеному на 01.07.2025 року, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, просила здійснювати розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явилася, 01.07.2025 року звернулася з заявою, в якій просила здійснювати розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20.07.2023 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 . Батьками дитини зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 15).

Відповідно до Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 17.07.2021 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 . Батьками дитини зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 16).

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.05.2024 року по цивільній справі № 947/9932/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 17).

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.11.2024 року № 3022/01-11 місце проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_5 визначено разом з позивачем ОСОБА_1 (а.с. 18-23).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2025 року по цивільній справі № 947/16653/24 місце проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_5 визначено разом з позивачем ОСОБА_1 (а.с. 24-39).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб Т4-38620-ф/о від 18.02.2025 року адресою місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зазначено: АДРЕСА_1 (а.с. 40).

Згідно Витягів з реєстру територіальної громади від 17.02.2025 року адресою місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зазначено: АДРЕСА_1 (а.с. 41-43).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 112354946 від 31.01.2018 року, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с. 44-45).

Згідно змісту характеристики на дитину ОСОБА_5 із Одеського ЗДО «ЯСЛА-САДОЧОК» № 267 ОМР від 03.03.2025 року № 01-14/49, вбачається, що дитина мешкає з батьком. Завжди одягнений охайно, одяг відповідає сезону та віку. Фізично дитина розвинена добре. Батько завжди тримає зв`язок з педагогами та адміністрацією закладу, цікавлюсь успіхами, інтересами та прогресом сина. Консультується з педагогами щодо навчання та виховання сина. Зазначено, що мати дитини до закладу дошкільної освіти не навідується, успіхами дитини не цікавиться (а.с. 46).

Відповідно до змісту характеристики на дитину ОСОБА_4 із Одеської гімназії № 33 ОМР від 28.02.2025 року № 01-37/75, вбачається, що ОСОБА_6 проживає разом зі батьком. Батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню доньки. Підтримує зв`язок із класним керівником, контролює навчання дитини, цікавиться її успіхами та досягненнями. Систематично відвідує батьківські збори. Зазначено, що мати дитини участі у вихованні доньки не приймає, контакт із класним керівником не підтримує (а.с. 47).

Згідно декларації № 0001-ЗР31-Х110 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 26.02.2025 року, законним представником пацієнта ОСОБА_5 є ОСОБА_1 (а.с. 48).

Згідно декларації № 0001-Т7РА-Х110 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 26.02.2025 року, законним представником пацієнта ОСОБА_7 є ОСОБА_1 (а.с. 49).

Матеріали справи містять характеристику на ОСОБА_1 , видану ПП «ЄВРО ПЛАСТ», зі змісту якої вбачається, що він є працевлаштованим займає посаду заступника директора, за місцем роботи характеризуюсь позитивно (а.с. 50-51).

Згідно довідки про заробітну плату від 19.02.2025 року № 5 та податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця від 14.01.2025 року, позивач отримує дохід (а.с. 52-55)

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ФОВА-ОО3345906 від 05.03.2025 року, відносно ОСОБА_1 відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність незнятої чи непогашеної судимості, про розшук відсутні (а.с. 56).

Згідно Довідки Кліники «ВІТА САНА» вих. № 13 від 06.02.2023 року та виписки епікриз вих. № 38 від 29.02.2024 року, вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 пройшла процедуру протиалкогольного лікування. Має діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром алкогольної залежності (а.с. 52, 53).

Матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву відповідачки ОСОБА_3 , згідно якої вона визнає позовні вимоги (а.с. 74).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У справі, яка є предметом позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання дітей. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу батька, який самостійно виховує дитину, з метою в подальшому звільнитися з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Конвенція в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У частині четвертій статті 15 Сімейного кодексу України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України).

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 Сімейного кодексу України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Позивач просить установити факт самостійного виховання і утримання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Докази, долучені до матеріалів справи свідчать лише про проживання дітей разом з батьком і участь останнього у вихованні дітей, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дітей.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_3 позбавлена батьківських прав відносно дітей, а також відсутні інші докази, що відповідачка не здатна їх виконувати чи не виконує в силу об`єктивних обставин.

Утримання та виховання дітей батьком є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Суд зазначає, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом з батьком, що сторонами і так не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дітей.

При цьому суд враховує, що встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_5 впливає на права та законні інтереси ОСОБА_3 , як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів відсутності доходів у відповідачки та фінансової неспроможності утримувати дітей (виписок з податкової, з банківських установ тощо, доказів відсутності працевлаштування) тощо, як і не містять документів медичного характеру, що свідчать про неможливість виконання відповідачем своїх обов`язків.

Крім того, звернення із позовною заявою про встановлення факту перебування на утриманні дітей в цій справі необхідне позивачу для створення преюдиційного рішення для вирішення питання щодо можливості звільнення з військової служби, що є неприпустимим з огляду на характер спірних правовідносин.

Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд також бере до уваги, що з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей позивач до суду не звертався, що, на думку суду, свідчить про відсутність спору між сторонами у даному питанні.

Також суд враховує, що навні у справі позитивін характеристики, складені щодо позивача та дітей, у жодному разі не можуть слугувати підтвердженням невиконання матір`ю своїх обов`язків щодо виховання та утримання дітей, а надані медичні довідки свідчать лише про проходження відповідачкою лікування у лютому 2023р. та лютому 2024 року.

Системний аналіз положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому, до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.

Відповідно до приписів ч.1 ст.4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Як вбачається із поданого позивачем позову, наданих в судовому засіданні пояснень, між позивачем та відповідачкою відсутній спір щодо виховання та утримання дітей, їх місця проживання. Суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги є не вимогами до відповідачки щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача, а фактично є вимогами, на підставі яких позивач бажає звільнитися з військової служби.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо поданої відповідачкою заяви про визнання позову, що міститься в матеріалах справи, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, то вказана заява відповідачки не може бути підставою для задоволення вимог заявленого позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Керуючись Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст.7, 15, 141, 150-155, 157 Сімейного кодексу України, ст.ст.2, 4, 10-13, 77-80, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. М. Куриленко