Справа № 472/599/25
УХВАЛА

іменем України

"02" липня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі судді Вуїва О.В., дослідивши матеріали цивільної справи за позовною заявою Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення вартості необлікованої електричної енергії,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року АТ «Миколаївобленерго» звернулося до Веселинівського районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості необлікованої електричної енергії.

В обґрунтування позову АТ «Миколаївобленерго» вказувало, що відповідач є фактичним споживачем електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 . Договірні відносини на постачання електричної енергії за вказаною адресою оформлені на ім`я ОСОБА_2 , однак остання померла, у той час як відповідач мешкає за цією адресою та користується послугами з розподілу електричної енергії.

Послуги з розподілу електричної енергії на вказаний об`єкт надає позивач.

17 січня 2025 року представниками АТ «Миколаївобленерго» за вказаною адресою було виявлено порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії.

В результаті порушення відповідачем «Правил роздрібного ринку електричної енергії», затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг за № 312 від 14 березня 2018 року, вартість необлікованої електричної енергії склала 20 688,70 грн, про стягнення якої просив позивач.

Згідно ухвали судді Веселинівського районного суду Миколаївської області Орленко Л.О. від 26 травня 2025 року цивільну справу передано на розгляд за підсудністю за місцем зареєстрованого проживання відповідача, тобто до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

Проте, під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, суд встановив наступне.

Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (виключна підсудність).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 42 постанови від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснив, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 вказала на те, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

У постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми про виключну підсудність.

Водночас, як наголошено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17, правила виключної підсудності, що застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

При цьому, як неодноразово зазначав Верховний Суд, вимога постачальника електричної енергії (юридичної особи, яка здійснює розподіл електричної енергії споживачам) про стягнення вартості необлікованої електричної енергії не є спором про відшкодування шкоди, а є фактично спором, що виник у зв`язку з неналежним виконанням споживачем умов договору постачання (розподілу) електричної енергії на об`єкт споживача, а тому правила глави 82 ЦК України (відшкодування шкоди) на вказані правовідносини не поширюються.

Спір, що виник між сторонами, стосується неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 договірних зобов`язань перед АТ «Миколаївобленерго» з приводу розподілу електричної енергії на об`єкт споживача, що відноситься до нерухомого майна.

Таким чином, позивач з урахуванням п.п. 3, 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правильно подав позов за місцем знаходження нерухомого майна за правилами ч. 1 ст. 30 ЦПК України (виключна підсудність), тобто до Веселинівського районного суду Миколаївської області, а вказаний суд помилково надіслав справу на розгляд до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області.

Згідно положень ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються.

Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Однак, як встановлено судом, при передачі справи за підсудністю Веселинівським районним судом Миколаївської області було порушено порядок, встановлений ст. 31 ЦПК України.

При цьому, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 серпня 2019 року у справі № 855/364/19, якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ, встановленої законом.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2025 року у справі № 140/10981/24.

Згідно п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Тому, керуючись ст.ст. 30, 31, 258-260 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Цивільну справу №472/599/25 за позовною заявою Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення вартості необлікованої електричної енергії передати на розгляд за (виключною) підсудністю до Веселинівського районного суду Миколаївської області.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: О.В. Вуїв