Справа № 457/591/25
провадження №2/457/184/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 червня 2025 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Ярова О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Партики Ольги Владиславівни до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Партики О.В.,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Партика О.В- звернулася до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача грошові кошти у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США, що станом на день подання позову становить 82160,00 гривень та понесені судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 1211,20грн та витрати на правову допомогу в сумі 10000,00грн.

Позов мотивований тим, що позивач - ОСОБА_1 - після початку повномасштабного вторгненняросійських військ на територію України був змушений разом з дружиною ОСОБА_3 - покинути свій житловий будинок, який знаходився у м. Покровськ Донецької області (колишня назва - Красноармійськ) і був знищений під час ворожого обстрілу. Їхній син, ОСОБА_4 , долучився до лав ЗСУ і під час участі у бойових діях загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дружина ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , є особою інвалідністю І «Б» групи і після перенесеного інсульту самостійно не пересувається та протягом двох років вони проживали у Соснівській міській лікарні Червоноградського району Львівської області. Отримавши одноразову допомоги у зв`язку із загибеллю сина позивач вирішив придбати житловий будинок у Львівській області, близько до медичних закладів, щоб дружина була під наглядом лікарів. Розглянувши декілька пропозиції щодо продажу кількох будинків та квартир, ОСОБА_1 , обрав житловий будинок у АДРЕСА_1 . Власниця будинку, яка є відповідачем по справі ОСОБА_2 - будинок здавала в найм, однак мала намір його продати і запропонувала позивачу переїхати з дружиною відразу до будинку, обживати його, а їй передати лише 2000 (дві тисячі) доларів США у якості завдатку, про що вона 18 листопада 2024 року написала розписку і додала копію

свого паспорта. Відповідно до даної розписки відповідачка отримала дані кошти як завдаток за майбутній продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1064га. ОСОБА_2 зобов`язувалася укласти договір купівлі-продажу будинку після виготовлення технічної документації та кадастрового номеру на земельну ділянку. Відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконувала, тому ОСОБА_1 звернувся до неї з вимогою про повернення йому коштів. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізнався, що станом на день подання позову земельна ділянка належним чином відповідачкою не оформлена. Зрозумівши що відповідачка обманює, ОСОБА_1 24.01.2025 року повідомив останній, що відмовляється більше чекати на оформлення документів і просить її повернути кошти передані ним у якості завдатку, однак ОСОБА_2 на таке рішення ОСОБА_1 відреагувала агресивно, вона з`явилася у будинку пізно ввечері і заявила позивачу, щоб він з хворою дружиною негайно вимітався з житла, і що ці кошти, які він їй передав - це плата за оренду будинку за той час що вони тут проживали. 03.02.2025 року позивач відправив на поштову адресу ОСОБА_2 заяву-вимогу про повернення йому коштів, однак заява повернулась назад до позивача. У зв`язку з неможливістю вирішення спору у позасудовому порядку, позивач змушений звертатись до суду з даним позовом, який просить суд задоволити.

Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 25.04.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

Представник позивача адвокат Партика О.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задоволити та не заперечує проти заочного рішення у справі.

Позивач у судовому засіданні підтримав думку представника.

Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, будучи належним чином повідомленою про місце та час судового розгляду, не подала відзив на позовну заяву, а тому відповідно до ст.280 ЦПК України, за згодою позивача та представника позивача, судом здійснено заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 18 листопада 2024 року ОСОБА_1 передав відповідачці ОСОБА_2 2000дол.США, про що вона написала власноруч розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Стебник Львівської область отримала грошові коти 2000 (дві тисячі) доларів від ОСОБА_1 за завдаток, за в майбутньому проданий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1064га, на якій знаходиться. Зобов`язуюся укласти договір після технічної документації та виготовлення кадастрового номеру». Отримувач ОСОБА_2 (підпис) «додаю копію паспорта». 18.11.2024р.

У зв`язку із невиконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань ОСОБА_1 03.02.2025 звернувся до неї з письмовою вимогою повернути отримані від нього кошти, яку направив рекомендованим поштовим відправленням на адресу її реєстрації. Поштове відправлення повернулося у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.04.2025 №421165971, ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відомості про інші речові права відсутні.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання,а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

За змістом ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. З цього випливає, що на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Аванс - це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару). Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути.

Відповідно до ч.1 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі.

Згідно з статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки між позивачем та відповідачем договору купівлі-продажу земельної ділянки з будинком , який би відповідав вимогам законодавства України для даного виду правочину щодо його форми та нотаріального посвідчення, укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума є авансом, який підлягає поверненню, а не завдатком.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 лютого 2018 року у справі № 610/2832/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 608/2844/14-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 308/1904/17, від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі № 750/2209/21, в яких наголошується на тому, що незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила.

У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За правовим висновком Верховного Суду України у справі за № 6-648цс16 нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 визначено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

За приписами статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Частинами 1-3 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 12.08.2020 у справі №367/8159/16-ц, у разі недотримання вимог про нотаріальне посвідчення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна він є нікчемним в силу вимог закону і у разі отримання за цим договором його стороною коштів підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 711/5065/15-ц було зазначено, що: - завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ст. 570 ЦК України); - за змістом норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами; - оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума є авансом, який підлягає поверненню, а не завдатком; - сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, не залежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

За встановлених обставин справи та вимог закону суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, а сума, яка названа у розписці та передана відповідачу, є авансом та підлягає поверненню позивачу.

Таким чином, вимогу позивача про стягнення коштів у розмірі 2000 доларів США, що станом на день подання позову становить 82160,00 грн., слід задоволити.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.3ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Партикою О.В. було укладено договір про надання правничої допомоги від 30.01.2025 року.

Відповідно до Акта №1 про прийняття-передачі наданих послуг від 04.04.2025, адвокат надала, а ОСОБА_1 отримав послуги на суму 10000,00грн.

Згідно з правовою позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 12 лютого 2020 року у справі за № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 ч. 2ст.137 ЦПК України).

Враховуючи складність даної справи, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 грн., які є співмірними із складністю справи та наданими адвокатом обсягом послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача слід задоволити у повному обсязі, з відповідача на його користь слід стягнути суму судового збору у розмірі 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279 ЦПК України, ст. 15, 215, 216, 220, 236, 546, 570, 626, 628, 629, 635, 657, 1212 ЦК України, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2000 (дві тисячі) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , судові витрати, понесені на оплату судового збору у розмірі 1211,20 грн та професійної правничої допомоги у розмірі 10000,00грн.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано впродовж тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя: В. І. Марчук