Справа № 625/24/24
Провадження № 2/615/16/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Токмакової А.П.,

секретар судового засідання Клименко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Валки Харківської області цивільну справу за позовом керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області Коптєва Ярослава Юрійовича в інтересах територіальної громади Коломацької селищної ради Богодухівського району Харківської області до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки,

за участю прокурора Пономаренко А.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Макогон Д.О.,

встановив:

13.06.2024 з Коломацького районного суду Харківської області надійшли матеріали цивільної справи з позовною заявою, в якій прокурор в інтересах територіальної громади в особі Коломацької селищної ради Богодухівського району Харківської області (далі селищної ради) просить витребувати на її користь з незаконного, на його погляд, володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :04:000:0353, розташовану за межами населених пунктів на території селищної ради.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням ХІV сесії VIII скликання селищної ради №115 від 21.03.2019 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0353 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населеного пункту на території цієї селищної ради.

Відомості про право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Коломацької РДА Харківської області Мєдвєдєвою З.О. 06.05.2019 за №31491495.

З інформації, розміщеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, на цей час власником спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 442 від 27.11.2020 є ОСОБА_1 відповідач у справі.

Під час опрацювання інформації, розміщеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, встановлено, що на підставі наказу ГУ Держземагентства у Харківській області від 28.11.2014 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку кадастровий номер :00:000:0443, площею 1 га, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Отже, ОСОБА_2 на час отримання спірної земельної ділянки вдруге використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для цього виду використання.

Але всупереч вимог ст.116,118,121 ЗК України, при зверненні до селищної ради із заявою не врахував та не повідомив, що вже скористався своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Вважає, що земельна ділянка кадастровий номер :04:000:0353, вибула із державної власності внаслідок незаконного використання ОСОБА_2 права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею власника цих земельних ділянок держави в особі селищної ради.

Наголосив, що територіальні громади реалізують право комунальної власності через відповідні органи місцевого самоврядування, які в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Право власності на комунальне майно належить територіальним громадам, від імені та в інтересах яких діють відповідні органи місцевого самоврядування.

Водночас, дії та рішення органу місцевого самоврядування не завжди відповідають волі та інтересам територіальної громади, як власника комунального майна. Прийняття органом місцевого самоврядування рішень попри встановлену законом процедуру відчуження земельної ділянки не відображає, на думку прокурора, волю територіальної громади, як власника комунального майна, оскільки її інтереси визначаються доцільністю, економністю та ефективністю використання майна.

Враховуючи, що ОСОБА_2 незаконно отримав спірну земельну ділянку та відчужив її за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 , «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння останньої вважає задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу.

«Суспільний», «публічний» інтерес, зі слів прокурора, полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

У разі витребування цього майна на користь держави/громади, їх права власності буде обмежено цими правами, що повністю не відновить положення, яке мало місце до правопорушення (status quo), тому в цьому випадку договір купівлі-продажу серія та номер 442 від 27.11.2020 спірної земельної ділянки підлягає визнанню недійсним з подальшим внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В зв`язку з чим, з урахуванням ст.216 ЦК України підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину, а саме двостороння реституція незалежно від добросовісності сторін правочину.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №922/1832/19, оскарження рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування, якими надано у користування/власність земельні ділянки приватним особам, вважає неефективним способом захисту.

З урахуванням вимог ст.152,210 ЗК України, на погляд прокурора, належним способом захисту буде її витребування (ст.387,388 ЦК України) залежно від того, які відносини виникли між власником та володільцем ділянки.

Зауважив, що заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав па нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач), на думку тпрокурора, є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно

Тобто зміст такого позову полягає у внесенні до відповідного державного реєстру запису (відомостей) про право власності держави на цю ділянку. Такий запис засвідчуватиме, що держава як власник спірної земельної ділянки відновила володіння останньою.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує це майно від відповідача, який незаконно ним володіє, на користь позбавленого володіння позивачавласника. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем (у спірних правовідносинах - за державою) права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (у спірних правовідносинах - за кінцевим набувачем), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (ст.387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (ст.1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК України).

Власник майна, згідно із ст.391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Воля громади, як власника земель, може виражатись лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави.

Набуття ж у власність спірної земельної ділянки, на думку прокурора, здійснено поза волею Коломацької селищної територіальної громади, як власника землі, оскільки рішення селищної ради не відповідає вимогам законодавства та інтересам держави.

Захист прав особи, яка є власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, за наявності підстави, визначеної ст.368 ЦК України, яка дає право витребувати майно у набувача майна за договором. Крім того, позивач із лотриманням правил ст.387,386 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Про виявлені порушення прокурор повідомив селищну раду листом від 17.01.2024 №56/2-154вих-24 та просив надати інформацію про вжиті заходи реагування, на що селищна рада за №02-26/209 від 18.01.2024, вказала на відсутність інформації та доказів порушення ОСОБА_2 вимог ст.116,118,121 ЗК України, не заперечує проти представництва її інтересів в суді, що на думку, свідчить про бездіяльність органу місцевого самоврядування та про не бажання вживати заходи щодо відновлення порушених інтересів держави та територіальної громади.

З метою виконання покладених на органи прокуратури функцій та завдань, реалізуючи права, передбачені вказаними нормативно-правовими актами, Богодухівська окружна прокуратура Харківської області звернулася до суду з цим позовом в інтересах держави в особі селищної ради.

При цьому прокурор вважає, що ОСОБА_2 , як первинний власник спірної земельної ділянки, має бути залучений у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на підставі ст.53 ЦПК України.

Зазначив, що визначені ЦК України строки позовної давності, як загальної, так і спеціальної, у період дії в Україні спочатку карантину, а потім воєнного стану, не сплинули, продовжені на строк дії відповідних режимів.

Після виконання вимог ст.187 ЦПК України, на підставі ухвали Коломацького районного суду Харківської області від 22.02.2024 відкрито провадження у цивільній справі, судовий розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, роз`яснено сторонам про порядок та строки виконання ними вимог цього Кодексу.

15.03.2025 представник селищної ради Гуртовий В. надав письмові пояснення, в яких просить для забезпечення відновлення порушених прав територіальної громади селищної ради повернути земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0353 у комунальну власність.

Повідомив, що на час проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :04:000:0353, інші земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства у власності ОСОБА_2 , згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, були відсутні.

Погоджується, що з урахуванням наданої прокурором інформації ОСОБА_2 на час отримання земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0353 вдруге використав своє право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок.

Всупереч вимогам ст.116,118,121 ЗК України, при зверненні до селищної ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності площею 2,0000 га з подальшим оформленням права власності, надав завідомо неправдиві відомості про те, що своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не користувався.

Вважає, що рішення XIV сесії VIII скликання селищної ради №115 від 21.03.2019, яким надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером :04:000:0353 для ведення особистого селянського господарства, прийняте законно, у відповідності з вимогами ст.118,122 ЗК України, ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», на підставі заяви ОСОБА_2 , з якої своїм правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не користувався, та відсутності у нього земельної ділянки такої категорії.

Разом з тим, ОСОБА_2 , порушуючи ЗК України, надав недостовірні відомості, шляхом обману, в результаті чого вдруге використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, в зв`язку з чим підлягає юридичній відповідальності.

15.03.2024 відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Щодо представництва прокурором інтересів територіальної громади в суді зазначила, що Верховний Суд у постанові від 06.02.2019 у справі №927/246/18 має протилежну позицію щодо представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування.

Зокрема, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для цього не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф, В. проти Франції» від 31.03.2005).

У рекомендаціях Парламентської асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, аби повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Аналіз ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», на думку відповідача, дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в двох «виключних» випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Зауважила, що перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу.

В цій ситуації присутній «перший випадок», в якому є орган місцевого самоврядування, який зобов`язаний самостійно здійснювати захист держави в суді, і тому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду й замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може захищати інтереси держави.

Більше того, посилання прокурором в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, вважає недостатнім для прийняття судом заяви для розгляду.

На думку відповідача, в цьому випадку посадові особи селищної ради відмовляються вчиняти будь-які дії щодо повернення земельної ділянки, оскільки розуміють, що її передача ОСОБА_2 відбулася добровільно з їхньої волі, тому не може бути витребувана у добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади.

В такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад: внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст.367 КК України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, тощо), але їх суду не надано.

Обставини дотримання прокурором встановленої ч.3,4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, оскільки за приписами ст.56,185 ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті.

Вважає, що в даному випадку у прокурора відсутні законні підстави для представництва інтересів територіальної громади, що на думку відповідача, свідчить про подання позову особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, що дає підстави суду залишити позов без розгляду, відповідно до п.1 ч.1 ст.257 ЦПК України.

Щодо неможливості витребування земельної ділянки у добросовісного набувача наполягає, що набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу №442 від 27.11.2020, а предметом позову є витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Положення ч.1 ст.388 ЦК України, на думку відповідача, передбачають вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст.388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ст.388 ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за якою державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

На час укладення договору купівлі-продажу №442 від 27.11.2020 запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Підтвердження добросовісності набуття майна покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь. Такі відомості повинні спонукати покупця до більшої обачливості.

На момент укладання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки жодних записів, які б могли свідчити про відсутність у продавця права на відчуження спірної земельної ділянки, не було.

Окрім того, під час укладення договору купівлі-продажу №442 від 27.11.2020 сторонами надавалися необхідні документи для укладення угоди, на підставі чого проводилася перевірка згідно з даними Єдиних державних реєстрів та поданих документів, перешкод для вчинення правочину не було. Інформація в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі є загальнодоступною для органів прокуратури та посадових осіб органів місцевого самоврядування. Прокурор або представник селищної ради мали безперешкодну можливість отримати всі відомості про спірну ділянку, вжити заходів реагування та нагляду, але не вчинили передбачені законом дії аби перешкодити порушенню прав держави.

Зауважив, що саме на ГУ Держгеокадастру у Харківській області, як державний орган, покладено обов`язок щодо здійснення державного нагляду за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Вважає, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності з вини посадових осіб селищної ради та ГУ Держгеокадастру в Харківській області, як органів, що мали не допустити зазначених порушень, відмовити у погодженні та затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не відповідає положенням закону, відмовити у передачі спірної земельної ділянки у власність.

Наполягає, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. В діях власника спірної земельної ділянки селищної ради була наявна воля на передачу земельної ділянки ОСОБА_2 , а отже унеможливлюється її витребування від добросовісного набувача ОСОБА_1 .

Вважає помилковими твердження селищної ради у листі №56/2-154вих-24 від 17.01.2024, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, як законного власника, не з її волі, за відсутності згоди та прийнятого компетентним органом рішення про її передачу в приватну власність.

19.03.2024 представник третьої особи Макогон Д.О. надав письмові пояснення, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вказав, що прокурором не обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів селищної ради. Звертаючись до компетентного органу до подання позову, в порядку, передбаченому ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Селищна рада стверджує про відсутність порушення законодавства, а отже відреагувала на стверджуване прокурором порушення інтересів держави. Натомість, до свого повідомлення від 17.01.2024 прокурор не долучив жодного документа, який би обґрунтував обставини, на які посилається.

Окрім того, у листі прокурора від 23.01.2024 зазначається, що селищній раді відомо про наявність порушень, хоча це не відповідає дійсності, адже, як вказувалося раніше, селищна рада у листі від 18.01.2024 стверджує про відсутність порушення законодавства.

Ухвалою Коломацького районного суду Харківської області від 25.04.2024 задоволено заяву прокурора про відвід судді Лосєва Д.К. у цивільній справі, яку передану до канцелярії суду для визначення іншого судді в порядку, встановленому ст.33 ЦПК України.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2024, цивільну справу №625/24/24 (провадження №2/625/32/24) передано на розгляд судді Скляренко М.О.

Ухвалою судді Коломацького районного суду Харківської області Скляренко М.О. від 29.04.2024 цивільну справу №625/24/24 прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

14.05.2024 представник селищної ради Мельник М.В. надала письмові пояснення аналогічні, наданим 15.03.2024.

20.05.2024 відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому доповнила, що в задоволені позову необхідно відмовити застосувавши наслідки спливу строку позовної давності для звернення до суду.

Вказала, що ст.387,388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а ст.268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Отже, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись до суду з цим позовом у січні 2024 року прокурор в інтересах селищної ради посилалася на те, що дізнався про порушення інтересів держави під час опрацювання інформації, розміщеної у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому рішення XIV сесії VIII скликання селищної ради №115, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, прийняте 21.03.2019.

Таким чином, селищна рада під час здійснення своїх повноважень щодо передачі спірної земельної ділянки повинна була довідатися про порушення вимог земельного законодавства з дати винесення вказаного рішення, тобто з 21.03.2019. З позовом в інтересах селищної ради прокурор звернувся до суду 31.01.2024, тобто з пропуском позовної давності. При цьому не довів, що селищна рада не могла дізнатися про порушення свого цивільного права при видачі ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.

Ухвалою Коломацького районного суду Харківської області від 11.06.2024 задоволено заяву прокурора про відвід судді Скляренко М.О. у цивільній справі, яку передану до канцелярії суду для визначення іншого судді в порядку, встановленому ст.33 ЦПК України.

Згідно протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2024, призначення не відбулося, оскільки не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи.

Розпорядженням голови Коломацького районного суду Харківської області Скляренко М.О. від 12.06.2024 цивільну справу №625/24/24 передано на розгляд до Валківського районного суду Харківської області.

Із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2024, цивільну справу №625/24/24 передано в провадження судді Токмакової А.П.

Ухвалою судді від 18.06.2024 цивільну справу прийнято до свого провадження, розгляд якої проведено за правилами загального позовного провадження.

20.09.2024 прокурор подав відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин зазначив, що з 12.03.2020 до 30.06.2023 на усій території України було встановлено карантин за постановою КМУ від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами); від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів»; від 22.07.2020 №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»; від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 у ЦПК України, зокрема розділ ХІІ «Прикінцеві положення» доповнено п.3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Крім того, ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», за п.31 ч.1 ст.85 Конституції України, ст.5 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» затверджено Указ Президента України від 24.02.2022, яким в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався та діє наразі.

ЗУ від 15.03.2022 №2120-IX унормовано, що відповідно до п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії.

Крім того, Постановою КМУ від 13.03.2022 №303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні». За наявності загрози, що має негативний вплив на права, законні інтереси, життя та здоров`я людини, захист навколишнього природного середовища та забезпечення безпеки держави, а також для виконання міжнародних зобов`язань України протягом періоду воєнного стану дозволено здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю) на підставі рішень центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у відповідних сферах.

Таким чином, що строки позовної давності, як загальної, так і спеціальної, визначені ЦК України, у період дії в Україні спочатку карантину, а потім воєнного стану не сплинули, а продовжені на строк дії відповідних режимів.

Докази, якими прокурор обґрунтував позовні вимоги, своєї повноти та актуальності на час звернення з позовом до суду не втратили, тому не можуть бути підставою для застосування строків позовної давності, з огляду на практику Європейського суду з прав людини.

Враховуючи, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з комунальної власності у приватну та повернення землі, яка вибула з комунальної власності незаконно.

Зауважує, що пред`являючи позов у цій справі, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблеми суспільного значення, існування якої виправдовує застосування механізму повернення спірної землі із незаконного володіння та користування відповідачів, оскільки незаконна передача у власність землі ослаблює економічні основи держави, що потребує прокурорського реагування в межах наданої Конституцією України компетенції.

Для здійснення представництва інтересів держави, на думку прокурора, не має значення, з яких причин (об`єктивних чи суб`єктивних) орган державної влади не здійснив захист державних інтересів. Важливо лише те, що такий захист не здійснено.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Саме бездіяльність зі зверненням до суду з позовом про усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення на користь держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що державний орган неналежно виконує свої повноваження щодо захисту інтересів держави, що має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень та підтверджує наявність «виключного випадку» для звернення прокурора з цим позовом до суду.

Враховуючи положення п.24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, на теперішній час селищна рада є органом, з володіння якого незаконно вибула спірна земельна ділянка.

Щодо неможливості витребування земельної ділянки у добросовісного набувача вважає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Зокрема, може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

За клопотанням представника 3-ї особи ОСОБА_4 ухвалою суду від 01.10.2024 витребувано у селищної ради інформацію про наявність перевірок органами прокуратури дотримання земельного законодавства органом місцевого самоврядування протягом 2019 року, зокрема, під час прийняття рішення щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 2 га з кадастровим номером :04:000:0353, сільськогосподарського призначення комунальної власності, що розташована за межами населеного пункту на території селищної ради, та копії актів реагування, листів, тощо, органів прокуратури щодо виявлених порушень у сфері земельного законодавства та вимог їх усунення в цій частині.

За клопотанням прокурора ухвалою суду від 05.12.2024 витребувано у селищної ради належним чином завірені копії документів, на підставі яких прийнято рішення про відведення у власність земельної ділянки, площею 2 га з кадастровим номером :04:000:0353, сільськогосподарського призначення комунальної власності, що розташована за межами населеного пункту на території селищної ради на підставі рішення №115 від 21.03.2019.

Ухвалою суду від 20.12.2024 закрито підготовче провадження.

За клопотанням представника 3-ї особи ОСОБА_4 ухвалою суду від 23.04.2025 витребувано у ГУ Держгеокадастру у Харківській області документацію із землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0353.

24.04.2025 представник відповідача ОСОБА_3 подав клопотання, в якому на виконання ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» задля вирішення питання компенсації добросовісному набувачеві спірної земельної ділянки, при витребуванні майна на користь територіальної громади, просить зобов`язати позивача надати документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, а саме грошових коштів відповідно до довідки від 08.01.2024 у сумі 437 402,33 грн.

30.05.2025 представник відповідача ОСОБА_3 подав клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки прокурором не надано документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, а саме відповідно до довідки від 08.01.2024 у сумі 437 402,33 грн.

02.06.2025 прокурор надав письмові пояснення, що позовну заяву з доданими до неї документами подано до суду з дотриманням вимог ст.177 ЦПК України, яка діяла на час звернення.

Ч.4 ст.177 ЦПК України доповнено абзацом другим ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09.04.2025.

П.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» передбачено зворотну дію закону в часі лише в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права.

Умови та порядок компенсації викладено законодавцем у ч.5 ст.390 ЦК України. Порядок обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права викладено у ст.388 ЦК України. Ст.177 ЦПК України лише встановлює вимоги до процесуального документа позовної заяви. Тому абз.2 ч.4 ст.177 ЦПК України, на думку прокурора, не має зворотної дії в часі з огляду на відсутність у законодавстві вказівки про її зворотну дію.

Вважає, що норми ЦПК України підлягають застосуванню в редакції, чинній на час вчинення окремої процесуальної дії звернення прокурора з позовом до суду (24.01.2024). Оскільки позовна заява відповідає вимогам ст.177 ЦПК України у редакції, чинній на 24.01.2024, підстав для подання прокурором до суду оцінки (експертно-грошової оцінки земельної ділянки) земельних ділянок та документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів вартості земельних ділянок, не вбачає.

Невнесення прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду виключає можливість постановлення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, але не виключає можливість розгляду справи за позовом прокурора та ухвалення судом рішення про витребування майна у недобросовісного набувача.

На думку прокурора, ч.5 ст.390 ЦК України не поширюються на випадки подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача. Питання добросовісності чи недобросовісності набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. Зауважив, що прокурором не подавався позов про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України.

Будь-яких процесуальних дій щодо зміни підстав та предмета позову із застосуванням ст.388 ЦК України прокурором не здійснювалося, хоча виходячи з принципу диспозитивності такі дії може вчинити виключно прокурор, в інтересах позивача за цим позовом.

У випадку встановлення обставин недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування ч.5 ст.390 ЦК України, а у разі встановлення обставин добросовісності відмовляє у задоволенні позову, застосовуючи ч.5 ст.390 ЦК України, з огляду на невнесення прокурором вартості майна на депозитний рахунок суду.

Крім того, ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» зобов`язано КМУ протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом: розробити та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити розроблення та прийняття міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади нормативно-правових актів, передбачених цим Законом; забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону.

Оскільки ці питання КМУ не врегульовано, на думку прокурора, механізм реалізації нововведених норм ЦК України на цей час відсутній.

Посилаючись на ст.3,10,11 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» вважає, що на цей час у прокурора відсутні законні повноваження та практична можливість замовити оцінку спірного майна станом на момент пред`явлення позову, оскільки конкурс на визначення оцінювача не проведено, бюджетне фінансування на вказані цілі відсутнє, питання надання ретроспективної оцінки, тобто оцінки на момент звернення до суду також законодавцем не врегульовано.

Отже, чинність Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» щодо зворотної дії в часі в частині умов та порядку компенсації прокурором добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, не може бути застосована у цьому випадку, в тому числі, з урахуванням відсутності механізму її реалізації.

Правом щодо подання інших заяв по суті справи в передбаченому ст.174 ЦПК України порядку сторони у встановлені судом строки не скористалися.

Будь-які інші заяви чи клопотання щодо проведення інших процесуальних дій, в тому числі забезпечення доказів, вжиття інших заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися.

В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити. Вважає відповідача недобросовісним набувачем за викладених у позові обставин, так як під час укладення угоди продажу-купівлі земельної ділянки мала перевірити законність отримання попереднім власником права власності на неї. Обставини добросовісності набуття, на думку прокурора, повинен доводити саме відповідач. Одночасно наполягає, що попередній власник та селищна рада порушили процедуру передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність, що завдає шкоди інтересам держави, але для вирішення позову по суті це значення не має, так як відповідач в подальшому вправі звернутися до попереднього власника з приводу відшкодування вартості спірної земельної ділянки. Наголосив, що лише у результаті задоволення позову про витребування земельної ділянки у відповідача будуть відновлені права територіальної громади, що буде ефективним способом захисту.

Відповідач та її представник не визнала позов, посилаючись на добросовісність набуття права на земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору. Під час укладення договору нотаріус згідно із повноваженнями перевіряла та не встановила будь-яких обмежень для цього. Є частиною територіальної громади, права якої, на думку прокурора, порушено, тим самим і її. До того ж, не скористалася правом на приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення, на цей час не втратила такого права.

Представник третьої особи наполягав на відсутності підстав для задоволення позову.

Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що наказом ГУ Держземагентства у Харківській області №3313-СГ від 28.11.2014 затверджено розроблені ПП «Перспектива-Земля» проекти землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок за рахунок земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (пасовища) громадянам, відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель (КВЦПЗ): для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за межами населених пунктів за адресою: Проходівська сільська рада Дергачівського району Харківської області.

Надано громадянам (згідно додатку) у власність земельні ділянки загальною площею 9,7269 га, розташовані за межами населених пунктів Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, із земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарські угіддя (пасовища), для ведення особистого селянського господарства (код згідно КВЦПЗ 01.03).

Згідно додатку до наказу ГУ Держземагентства у Харківській області №3313-СГ від 28.11.2014 списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки, що розташовані за межами населених пунктів Проходівської сільської ради на території Дергачівського району Харківської області для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку (пасовища) площею 1 га, кадастровий номер :00:000:0443.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 20.04.2017 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1658, ОСОБА_2 продав ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1 га, кадастровий номер :00:000:0443, що знаходиться на території Проходівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №359607269 від 22.12.2023, земельна ділянка площею 1 га, кадастровий номер :00:000:0443, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, з 29.12.2014 по 20.04.2017 належала на праві власності ОСОБА_2 , з 20.04.2017 по теперішній час ОСОБА_5 .

25.07.2018 ОСОБА_2 подав до селищної ради заяву з проханням надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок раніше сформованої земельної ділянки комунальної власності площею 21,6195 га з кадастровим номером :04:000:0338 за межами населеного пункту площею 2 га для подальшого оформлення права власності. Зазначив, що своїм правом на приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не користувався.

Рішенням ІХ сесії VIII скликання селищної ради №76 від 07.08.2018 ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0338 комунальної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населеного пункту на території селищної ради.

В заяві від 18.03.2019, адресованій селищному голові ОСОБА_6 , зокрема ОСОБА_2 просив затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності за рахунок сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0338 для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території селищної ради, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0353 площею 2 га.

Із витягу з ДЗК про земельну ділянку №НВ-019 від 15.03.2019, земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0353 площею 2 га, розташована на території селищної ради, належить комунальній власності, цільове призначення 17.00 землі резервного фонду (землі, створені органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування у процесі приватизації сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ, організацій), категорія земель землі сільськогосподарського призначення, вид використання землі резервного фонду.

Сформована земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0338 для ведення особистого селянського господарства належала на праві власності селищній раді, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №359613279 від 22.12.2023.

Рішенням ХІV сесії VIII скликання селищної ради №115 від 21.03.2019 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності за рахунок сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0338 для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території селищної ради.

Надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, площею 2 га з кадастровим номером :04:000:0353 для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населеного пункту на території селищної ради.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 27.11.2020 приватним нотаріусом Коломацького районного нотаріального округу Харківської області Назарько Н.С., зареєстрованого в реєстрі за №442, ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :04:000:0353, що знаходиться на території селищної ради, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №359604671 від 22.12.2023, земельна ділянка площею 2 га, кадастровий номер :04:000:0353, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, з 06.05.2019 по 27.11.2020 належала на праві власності ОСОБА_2 , з 27.11.2020 по теперішній час ОСОБА_1 .

В судовому засіданні сторони не заперечували, що ОСОБА_2 в 2014 році лише частково використав належне йому право на приватизацію земельної ділянки, до того ж міг не знати всю інформацію, так як від його імені діяв представник за довіреністю.

Листом від 17.01.2024 №56/2-154вих-24 прокурор повідомив селищну раду про виявлені порушення та просив надати інформацію про вжиті заходи реагування.

З відповіді селищної ради від 18.01.2024 №02-26/209, відсутні інформація та докази порушення вимог ст.116,118,121 ЗК України ОСОБА_2 , не заперечує проти представництва її інтересів в суді прокурором.

За ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

П.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

ЄСПЛ у рішенні від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії» звертав увагу, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

В ч.1,3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті, крім випадку, визначеного абз.4 цієї частини.

За ч.4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Наведеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у ч.4 ст.56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Згідно із ч.5 ст.56 ЦПК України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Системне тлумачення ч.4,5 ст.56 ЦПК України та ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою відсутність такого органу.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної, комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересові не відповідає.

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельної ділянки у державну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес.

У разі відсутності органу або відсутності у нього повноважень на здійснення такого захисту, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень.

Сам факт не звернення до суду селищної ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці ЄСПЛ.

З огляду на викладене, прокурор наділений повноваженнями на підписання такої позовної заяви, подання її до суду та ведення справи в суді, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (провадження №14-104цс19) та від 15.10.2019 у справі №903/129/18.

Згідно ст.13,14 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Ч.2,3 ст.78 ЗК України визначено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

За п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

Згідно із ч.1-4 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, поряд з іншим, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.

Отже, набуваючи у власність спірну земельну ділянку, ОСОБА_2 частково повторно скористався своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності, а тому селищна рада допустила порушення вимог земельного законодавства, неправомірно передавши йому у власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0353 площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населеного пункту на території селищної ради.

При вирішенні позовних вимог щодо витребування спірної ділянки суд враховує наступне.

Ст.41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За змістом ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Відповідно до ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Нормами глави 29 ЦК України передбачені такі способи захисту права власності, як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України) та від добросовісного набувача (ст.388 ЦК України).

09.04.2025 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача».

Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

За положеннями ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Звертаючись до селищної ради із заявою про надання безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_2 діяв неправомірно, неправдиво вказавши, що право на безоплатну приватизацію по цільовому призначенню частково використав, в зв`язку з чим орган місцевого самоврядування, приймаючи рішення щодо надання дозволу на розробку документації, її затвердження та передачу землі у власність, не перевірив обставин, необхідних для передачі землі у приватну власність громадян, та вчинив дії, які на думку уповноважених осіб селищної ради на момент передачі земельної ділянки у власність не суперечили закону.

Отримавши земельну ділянку на підставі завідомо неправдивих відомостей, ОСОБА_2 набув право власності у передбаченому законом порядку, після чого продав її добросовісному набувачеві ОСОБА_1 .

Таким чином, наявність в діях власника земельної ділянки волі на її передачу іншій особі виключає можливість її витребування у добросовісного набувача, тому в задоволені позовних вимог слід відмовити.

При цьому особа, інтересів яких стосуються заявлена вимога (попередній власник), до участі у справі залучений, як третя особа.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.265,268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову керівника Богодухівської окружної прокуратури Харківської області Коптєва Ярослава Юрійовича в інтересах територіальної громади Коломацької селищної ради Богодухівського району Харківської області про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер :04:000:0353, розташованої за межами населених пунктів на території селищної ради відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.П. Токмакова