ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року

м. Київ

справа № 567/794/22

провадження № 61-9611св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Захід Агро», Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нікітюк Павло Михайлович, на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року у складі судді Назарук В. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 травня 2024 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» (далі - ТОВ «Західна агровиробнича компанія», товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Агро» (далі - ТОВ «Захід Агро») про повернення земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що на праві власності їй належить земельна ділянка площею 2,5691 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 09січня 2002 року серії ІІ-РВ №018076.

Зазначає, що в січні 2022 року їй стало відомо, що на належну їй земельну ділянку зареєстровано право оренди за ТОВ «Західна агровиробнича компанія», тоді як жодних договорів між нею та ТОВ «Західна агровиробнича компанія» не укладалося.

Вказує, що між нею та ТОВ «Західна агровиробнича компанія» наявний спір про право користування земельною ділянкою, належною їй, оскільки договорів оренди, додаткових угод щодо передачі земельних ділянок не підписувала, їхні умови не погоджувала та на укладення таких договорів нікого не уповноважувала.

Позивачка зазначила, що ТОВ «Західна агровиробнича компанія» користується належною їй земельною ділянкою без достатніх правових підстав, чим порушує її права на користування та розпорядження належним їй майном, а тому просила позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 30 травня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що за наданими відповідачем ТОВ «Західна агровиробнича компанія» договорами оренди землі між позивачкою та ТОВ «Захід Агро», 12 серпня 2015 року між позивачкою та ТОВ «Захід Агро» було укладено договір оренди землі щодо земельної ділянки площею 2,5691 га кадастровий номер :07:001:0116.

Підтримуючи позицію суду першої інстанції, колегія суддів вказала, про те, що зінформаційних довідок із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 січня 2022 року № 293902682 та від 01 липня 2022 року № 304066206 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0116 вбачається, що приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Тишкун Ж. Я. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 серпня 2016 року, індексний номер рішення 31051630 (номер запису про інше речове право 16029996 від 17 серпня 2016 року) та державним реєстратором КП «Реєстраційний офіс» Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області Власенка В. І. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 грудня 2017 року, індексний номер рішення 38882783 (номер запису про інше речове право 16029996 від 17 серпня 2016 року) зареєстровано право оренди вищевказаної земельної ділянки за ТОВ «Західна агровиробнича компанія», орендодавцем якої вказано позивачку ОСОБА_1 та підставою для реєстрації права оренди такої земельної ділянки зазначено додаткову угоду до договору оренди землі від 21 вересня 2017 року.

Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що наявні в матеріалах справи докази свідчать, що позивач отримувала від відповідача ТОВ «Західна агровиробнича компанія» орендну плату, а останній користувався земельною ділянкою позивача, тобто умови договору фактично виконувалися, що свідчить про волевиявлення позивача на укладення цих угод та на встановлення відносин оренди з відповідачем. Оскільки умови договору оренди з додатковою угодою фактично виконувалися, то не можна стверджувати про їх неукладеність, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нікітюк П. М., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, що передбачають вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, посилається на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 01 лютого 2023 року у справі № 530/130/21 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2024 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу з Острозького районного суду Рівненської області.

19 серпня 2024 року справа № 567/794/22 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Нікітюк П. М. мотивована тим, що ОСОБА_1 договору оренди та додаткову угоду до нього не підписувала, то такі правочини вважає неукладеними, про що зазначалось у позові. Правомірність користування ТОВ «Західна агровиробнича компанія» належною позивачці земельною ділянкою на підставі договору від 12 серпня 2015 року та додаткової угоди до нього від 21 вересня 2017 року була спростована висновком судової почеркознавчої експертизи від 27 вересня 2023 року № 2654-Е.

Суди попередніх інстанції керувались висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 01 лютого 2023 року в справі № 530/130/21. На думку суду, відповідач шляхом надання доказів зі сплати орендної плати за 2018-2021 роки довів волевиявлення позивачки на укладення договору та додаткової угоди, а тому висновок експерта у цій справі не повинен братися до уваги.

Вважає, що у цій справі необхідно відступити від правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц, постанові від 01 лютого 2023 року в справі №530/130/21.

Вважає, що суд застосовуючи у такий спосіб статтю 218 ЦК України, не враховує кілька важливих моментів. Оскільки справа, у якій Велика Палата Верховного Суду зробила цей висновок, містила правовідносини між сторонами іншого характеру. У справі № 227/3760/19-ц було оспорювано не договір оренди земельної ділянки, а договір оренди (майнового найму) нежитлового приміщення. Більше того, істотно відрізняє цю справу від нашого випадку те, що в ній позивач просила визнати договір недійсним, мова не велась про неукладення договору.

Звертає увагу на те, що перешкодою в застосуванні цього висновку Великої Палати Верховного Суду є не лише те, що правовідносини не подібні, а різного характеру (у вказаній постанові позовні про визнання недійсним договору оренди житла, у цій справі позовні вимоги про повернення земельної ділянки і скасування рішень державного реєстратора). Іншою перешкодою є те, що оспорювання дійсності правочину і укладення правочину відбуваються за різними нормами.

Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Згідно із доводами касаційної скарги, для договору оренди землі (чи відповідних додаткових угод до нього) встановлена не просто обов`язкова письмова форма, але й обов`язкова державна реєстрація. Якщо обов`язкова письмова форма, якої не може бути без проставлення підписів (частина друга статті 207 ЦК України), не додержана, то не може відбутися і державна реєстрація права відповідно до абз. 2 пункту 1 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому відповідно до статті 210 ЦК України правочин не вчинено (договір не вважається укладеним).

На доведення неукладеності договору була проведена судова почеркознавча експертиза, за результатами якої було складено висновок експерта від 27 вересня 2023 року № 2654-Е, відповідно до якого підпис у графі «орендодавець» у договорі оренди від 12 серпня 2015 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0116 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Звертає увагу на те, що вона договорів не підписувала, а тому такі правочини є неукладеними. Таким чиним головна обставина, яку необхідно було встановити у цій справі, - чи були укладені договори і додаткові угоди до них між позивачкою і відповідачами, тобто чи були вчинені правочини.

Також доводи касаційної скарги містять аргументи про те, що платіжні доручення посвідчують перерахування грошей на рахунок особи, однак у наданій відповідачем суду копії платіжного доручення немає належної інформації про призначення платежу, а саме про те, що це орендна плата, яка виплачується відповідно до договору оренди землі та додаткових угод до нього. Висновки апеляційного суду про те, що вона мала волевиявлення на укладення оспорюваних договорів не відповідає фактичним обставинам справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю виданого 09 січня 2002 року серії ІІ-РВ №018076, ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 2,5691 га, яка розташована на території Сіянцівської сільської ради Острозького району (на даний час Острозька МТГ Рівненського району Рівненської області).

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 січня 2022 року № 293902682 та від 01 липня 2022 року № 304066206 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0116, приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Тишкун Ж.Я. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 серпня 2016 року, індексний номер рішення 31051630 (номер запису про інше речове право 16029996 від 17 серпня 2016 року) та державним реєстратором КП «Реєстраційний офіс» Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області Власенка В. І. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 грудня 2017 року, індексний номер рішення 38882783 (номер запису про інше речове право 16029996 від 17 серпня 2016 року) зареєстровано право оренди вищевказаної земельної ділянки за ТОВ «Західна агровиробнича компанія», орендодавцем якої вказано позивачку ОСОБА_1 та підставою для реєстрації права оренди такої земельної ділянки зазначено додаткову угоду до договору оренди землі від 21 вересня 2017 року.

Відповідно до висновку експерта від 27 вересня 2023 року № 2654-Е встановлено, що підпис у графі «орендодавець» у договорі оренди від 12 серпня 2015 року та на додатковій угоді до зазначеного договору щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0116 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Водночас, сторонами не заперечується факт укладення між позивачкою та ТОВ «Захід Агро» договору оренди земельної ділянки в 2002 році.

Разом з тим, угода між позивачкою та ТОВ «Захід Агро», ТОВ «Західна агровиробнича компанія» була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за умовами якої право оренди вказаної земельної ділянки зареєстровано за ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та сторонами визначено, що договір оренди землі укладено на 7 років.

Матеріали справи містять копію відомості на виплату готівки від 16 березня

2018 року № 9, копію відомості на виплату готівки від 06 серпня 2019 року № 0, які не спростовувались належними доказами позивачкою. Зазначені відомості містять дані, що орендна плата сплачувалась саме ТОВ «Західна агровиробнича компанія». (т. 1 а. с. 51-59)

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Нікітюк П. М. задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша

статті 16 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (укладення договору оренди землі від 12 липня 2016 року), договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до абзацу першого частини першої, абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-31595 св 18)).

Ухвалою суду від 14 березня 2023 року було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання про те, чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 12 серпня 2015 року щодо земельної ділянки із кадастровим номером :07:001:0116 ОСОБА_1 чи іншою особою та чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» у додатковій угоді від 21 вересня 2017 року (про заміну сторони та внесення змін до договору оренди) до договору оренди землі від 12 серпня 2015 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0116 ОСОБА_1 чи іншою особою? Цією ж ухвалою було зупинено провадження у справі на час проведення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, провадження у справі було поновлено.

Відповідно до висновку експерта від 27 вересня 2023 року № 2654-Е встановлено, що підпис у графі «орендодавець» у договорі оренди від 12 серпня 2015 року та на додатковій угоді до зазначеного договору щодо земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0116 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У відзиві на позовну заяву ТОВ «Західна агровиробнича компанія» позов не визнало, зазначаючи про те, що на законних підставах користується земельною ділянкою, зважаючи на те, що відсутні рішення судів про визнання зазначеного правочину розірваним, недійсним чи неукладеним, а позивачка за вказаними правочинами отримувала орендну плату за користування землею, що вказує на те, що ці правочини нею підтверджувались.

Судами встановлено, що угода між позивачкою та ТОВ «Захід Агро», ТОВ «Західна агровиробнича компанія» була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за умовами якої право оренди вказаної земельної ділянки зареєстровано за ТОВ «Західна агровиробнича компанія» та сторонами визначено, що договір оренди землі укладено на 7 років.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У цій справі ТОВ «Західна агровиробнича компанія» надало до суду першої інстанції докази отримання ОСОБА_1 від товариства грошових коштів протягом строку користування земельними ділянками, а саме: копію відомості на виплату готівки від 16 березня 2018 року № 9, копію відомості на виплату готівки від

06 серпня 2019 року № 0, які не спростовувались належними доказами позивачкою. Зазначені відомості містять дані, що орендна плата сплачувалась саме ТОВ «Західна агровиробнича компанія».

Отримання грошових коштів в якості орендної плати не спростовано ОСОБА_1 , як і не спростовано факт виконання договору оренди від 12 серпня 2015 року та додаткової угоди до нього від 21 вересня 2017 року, укладених між нею та ТОВ «Захід Агро», яке в подальшому передало право оренди спірних земельних ділянок

ТОВ «Західна агровиробнича компанія».

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено факт отримання ОСОБА_1 від орендаря ТОВ «Західна агровиробнича компанія» орендної плати за користування земельними ділянками протягом 2018-2019 років, слід погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про те, що між сторонами спору фактично виникли та існували правові відносини щодо оренди землі, які визнавалися позивачем шляхом отримання орендної плати й відсутності претензій з приводу користування товариством земельними ділянками для сільськогосподарського виробництва.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, слід вважати поведінку, яка, зокрема, не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

Встановивши, що позивачка, пред`явивши позов, діяла недобросовісно, оскільки отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою, дозволяла фактичне використання земельних ділянок орендарем, право якого було зареєстрованого у відкритому реєстрі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оцінивши у сукупності усі подані сторонами докази та їхню поведінку у спірних правовідносинах.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 567/1422/22 (провадження № 61-668св24).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які послалася заявниця у касаційній скарзі, не входять у суперечність з висновками судів попередніх інстанцій, у справі, яка є предметом касаційного перегляду.

Доводи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права або порушення норм процесуального права, зводяться значною мірою до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нікітюк Павло Михайлович, залишити без задоволення.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 01 листопада 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара