У Х В А Л А

30 червня 2025 року

м. Київ

справа № 2-2791-2010

провадження № 61-3373ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання» про визнання права володіння майном та

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право володіння водонапірною баштою, яка є невід`ємною частиною тепличного комплексу, що належить йому на праві приватної власності та розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказував, що 01 квітня 2002 року він придбав у відповідача на аукціоні, проведеному Дніпропетровською філією спеціалізованого Державного підприємства «Укрспецюст» Міністерства юстиції України, майно: тепличний комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що йому державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори 02 квітня 2002 року видане свідоцтво про право приватної власності на майно, реєстраційний № 860.

До складу придбаного майна входила водонапірна башта, що є невід`ємною частиною майна, якою він володів та користувався добросовісно з моменту купівлі майна, та, як з`ясувалося, башта знаходиться на балансі відповідача.

Тобто він як володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, та не мав сумніву щодо правомірності набуття ним майна.

Відповідач жодним чином йому про своє майно не повідомляв і не виявляв своїх вимог на нього до цього часу.

25 жовтня 2010 року рішенням Південного районного суду м. Кам`янського (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська) позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 володільцем водопровідної башти, яка є невід`ємною частиною тепличного комплексу, що належить йому на праві приватної власності і розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

28 січня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задоволено.

Рішення Південного районного суду м. Кам`янського (раніше - Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська) від 25 жовтня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

12 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

31 березня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків, а саме для уточнення вартості нерухомого майна; уточнення підстав касаційного оскарження з наданням до суду виправленої касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); надання копій касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Заявнику детально роз`яснено, в чому полягають недоліки касаційної скарги, спосіб їх усунення, а також наслідки невиконання ухвали суду.

Копію ухвали направлено заявнику на поштову адресу, зазначену ним в касаційній скарзі.

Касаційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, з таких підстав.

03 червня 2025 року ОСОБА_1 направив до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги, до якої долучив виправлений варіант касаційної скарги із зазначенням підстав касаційного оскарження та вказав вартість нерухомого майна.

Зазначаючи вартість водонапірної башти, з проводу якої виник спір, заявник вказує, що до позовної заяви була додана оборотна відомість оборотних засобів за другий квартал 2010 року, складена Державним підприємством «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання», в якій зазначена остаточна вартість водонапірної башти з її інвентарним номером на кінець кварталу в розмірі 0,00 грн.

Верховний Суд висновує, що заявник не виконав вказівки суду щодо зазначення вартості спірного нерухомого майна, оскільки зазначення про те, що водонапірна башта станом на 2010 рік вартувала 0,00 грн, тобто не мала і не має жодної грошової вартості на момент оцінки (нічого не коштує) не може слугувати належним визначенням ціни нерухомого майна.

Таким майном, яке не має визначення вартості може бути, наприклад, безхазяйне майно, яке не належить жодній особі, або майно, яке не має жодної користі, не може бути продане, обміняне чи використане для отримання прибутку.

Указана вартість водонапірної башти в розмірі 0,00 грн може бути лише при повній фізичній відсутності нерухомого майна, оскільки навіть під час пошкодження такого майна є залишкова вартість будівельних матеріалів.

Водночас ОСОБА_1 не надана оборотна відомість оборотних засобів за другий квартал 2010 року, складена Державним підприємством «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання», яка, за його словами, долучена до позовної заяви.

Верховний Суд наголошує, що до відкриття касаційного провадження, у суду відсутня можливість здійснити перевірку матеріалів справи, зокрема, самої позовної заяви з додатками.

Таким чином, встановлені Верховним Судом недоліки касаційної скарги в ухвалі від 31 березня 2025 року заявником не виконано, оскільки ним не зазначено вартості нерухомого майна з наданням доказів на її підтвердження.

Указане перешкоджає суду касаційної інстанції вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Тому касаційна скарга підлягає поверненню.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (залишення заяви без руху та її повернення в разі неусунення недоліків), про що постановляється відповідна ухвала.

Частинами п`ятою і шостою статті 393 ЦПК України передбачено, що питання про повернення касаційної скарги суд касаційної інстанції вирішує протягом двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 жовтня 2020 року в справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) виснувала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури в суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення в справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі, оскільки згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України в разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання» про визнання права володіння майном вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська