Провадження № 22-ц/812/981/25 Суддя першої інстанції Скоринчук К. М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 червня 2025 року м. Миколаїв Справа № 487/11322/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участі представниці позивачки Жовтої А.С.,

представника відповідача Шевченка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Скоринчук К.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

21 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору, зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовано тим, що 30 листопада 2024 року з метою продажу дитячого візочка позивачка розмістила оголошення на платформі ОЛХ.

Після переходу за посиланням, яке надіслав потенційний покупець, екран її телефону перестав відповідати на будь-які дії. Після цього позивач дізналася про списання грошей з їх банківського рахунку та одразу звернувся до AT КБ «Приватбанк» про блокування карток.

Як було встановлено, невстановленою особою було підвищено кредитний ліміт до 90 000 грн, списано грошові кошти з кредитної картки в AT КБ «Приватбанк» на суму 42 000 грн та разом з комісіями було знято 43 469. 48 грн.

30 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася до органів поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої Миколаївським районним управлінням поліції ГУНП в Миколаївській області було відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за N0001791 від 01 грудня 2024 року.

Вказані банківські дії були здійсненні без відома та розпорядження позивачки, а отже з порушенням вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати кредитний договір недійсним та, застосувавши наслідки недійсності правочину, зобов`язати AT КБ «Приватбанк» повернути їй списані з її банківського рахунку грошові кошти в сумі 43 469.48 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір від 30 листопада 2024 року на суму 43 469.48 грн, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1 211.20 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що у позивачка була дійсно відсутня воля на вчинення дій щодо підвищення рівня кредитного ліміту, зняття чи переказ коштів з рахунку, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції та негайного повідомлення про втручання в керування її рахунками поза її волею.

АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що позивачка, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 30 листопада 2024 року щодо підвищення кредитного ліміту та перерахування з її карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 43 469. 48 грн, а також, що про ці операції її було повідомлено у момент їх вчинення. Відповідач не спростував доводів позивачки, що вона не сприяла у доступі до її карткового рахунку та не надавала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

Оскільки позивачка не вдавалася до жодних дій щодо укладення кредитного договору 30 листопада 2024 року, усі дії за її картковими рахунками були здійсненні сторонніми особами поза її волею, відповідно кредитний договір від 30 листопада 2024 на суму 43 469.48 грн, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 є недійсним та не створює жодних юридичних наслідків.

За цих обставин заявлена вимога позивачки про зобов`язання відповідача повернути на її рахунок безпідставно списані грошові кошти в сумі 43 469,48 грн не підлягає задоволенню. Оскільки договір є недійсним і станом до вчинення шахрайських дій вказані грошові кошти не були в її користуванні, їй не належали, договір на їх отримання вона не укладала, відповідно вказана позовна вимога є безпідставною. Крім того, так як за наслідками визнання вказаного кредитного договору відсутнє майно, яке б підлягало поверненню відповідачем позивачеві, відповідно вимога позивачки про застосування наслідків недійсності кредитного договору задоволенню не підлягає.

Не погодившись з рішення суду в частині задоволених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк», подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_1 в телефонній розмові з оператором АТ КБ «ПриватБанк» визнала, що перейшла за посиланням, яке їй надіслали невідомі особи та ввела дані своєї картки.

Позивачка заповнила на сторонньому сайті пароль від свого платіжного застосунку «Приват 24» та підтвердила вхід передавши ОТП паролі, які надійшли їй на фінансовий телефон.

При цьому, змін логіну і паролю входу в Приват 24 ОСОБА_1 не зафіксовано. Логін та пароль не змінювались, тобто невстановлена особа володіла статичним паролем на вхід в «Приват 24», який відомий був лише ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції переклав відповідальність за здійснення операції на Банку, але Банк не може захистити рахунок клієнта, якщо вхід до сервісу «Приват24» був здійснений з коректним введенням логіну та паролю входу.

Позивач звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» на службу цілодобової підтримки вже після зняття коштів. За такого до моменту повідомлення позивачкою банку про списання коштів з її рахунку ризик збитків від здійснення операції та відповідальність несе позивачка.

Наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно позичальниці до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення її від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними.

Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначала, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 24 січня 2020 року між сторонами було укладено кредитний договір про надання банківських послуг, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредитну картку та отримала кредитні кошти шляхом відкриття кредитної лінії на споживчі цілі. Даний факт підтверджується письмовими доказами та визнається сторонами.

30 листопада 2024 року ОСОБА_1 після знятті коштів звернулася до Банку з приводу несанкціонованого зняття з її рахунку грошових коштів. Працівником банку було заблоковано усі рахунки позивачки з метою недопущення вчинення будь-яких інших несанкціонованих дій. Проведено консультування та рекомендовано звернутися в органи поліції, що і зробила позивачка.

За заявою позивачки до ЄРДР внесено відомості про кримінальне провадження за N0001791 від 01 грудня 2024 року. В заяві зазначено: «...30 листопада 2024 року приблизно о 20.10 год шахрайським шляхом з використанням номерів телефонів НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та електронно-обчислювальної техніки під приводом отримання грошових коштів за придбаний товар, перейшовши за фітинговим посиланням, посилання не збереглося, здійснила крадіжку грошових коштів заявниці з банківської картки АТ «Приват Банк», дані щодо номеру банківської картки відсутні, чим спричинили останній матеріального збитку на суму 42 000 грн.»

З інформації виписки по картковому рахунку встановлено, що з рахунку позивачки було здійснено наступні банківські операції:

30 листопада 2024 року 19.35 год з рахунку НОМЕР_3 здійснено перерахування 22 000 грн з урахуванням комісії 2 770 грн;

30 листопада 2024 року 19.34 год з рахунку НОМЕР_3 здійснено перерахування 20 000 грн з урахуванням комісії 2 699.48 грн.;

Під час дослідження в судовому засіданні аудіозапису, судом було встановлено, що 30 листопада 2024 року о 19:35:32 ОСОБА_1 зі свого мобільного фінансового номеру телефону звернулася до оператора АТ КБ «ПриватБанк» на телефон клієнтської служби підтримки 3700 та з діалогу оператора банку 3700 встановлено: «Оператор Банку: Вітаю Вас Ірина, мене звати Альона. Чим я можу Вам допомогти?

ОСОБА_1 : Ало, здравствуйте я через приложение ОЛХ оформляла продажу коляски и там идет верификация. А почему мне на мой телефон вот этот 063 пришла СМСка о том, что я якобы оформляю какой то кредит и пришел код доступа: «ви підтверджуєте чи ні». Я никакой кредит не оформляла.

Оператор Банку: Ви перейшли за якимось посиланням?

ОСОБА_1 : Ну там да, идет ОЛХ-продажа.

Оператор Банку: Ви перейшли за посиланням і надали дані Вашого Приват 24?

ОСОБА_1 : Да, на Приват24….»

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.

Суд, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку що дії позивачки, яка після списання грошових коштів з її картки звернулася до банківської установи та до органів поліції, повідомивши про цей факт, є достатнім підтвердженням того, що списання коштів відбулося поза її волею, а тому є підстави для визнання недійсним кредитного договору від 30 листопада 2024 року на суму 43 469.48 грн, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк».

Колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок помилковим з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з частиною 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У статті 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Частиною 12 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що електронний платіжний засіб, що використовується в платіжній системі, має відповідати вимогам щодо захисту інформації, передбаченим правилами платіжної системи, з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до частини 20 цієї статті, користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно з частиною 5 статті 87 Закону України «Про платіжні послуги» до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника.

Аналогічна норма міститься в пункті 140 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 № 164 (далі Положення № 164), згідно з якою до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», користувач електронного платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно пункту 138 розділу VII Положення № 164 Емітент зобов`язаний:

1) забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна іншим сторонам, крім користувача (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення);

2) зберігати інформацію, надану користувачем для здійснення контактів із ним, протягом строку дії договору;

3) забезпечити користувачу можливість безоплатно в будь-який час повідомити емітента про втрату платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації та не допускати будь-якого використання платіжного інструменту після отримання такого повідомлення;

4) забезпечити користувачу можливість у будь-який час повідомити емітента про потребу розблокування або заміни (перевипуску) платіжного інструменту;

5) повідомляти користувача про виконання операцій з використанням платіжного інструменту;

6) реєструвати та протягом строку, передбаченого нормативно-правовими актами Національного банку, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування емітентом користувача та користувачем емітента, надавати користувачу таку інформацію за його письмовим зверненням. Емітент зобов`язаний зазначити дату і час одержання повідомлення користувача про втрату платіжного інструменту під час реєстрації повідомлення.

Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення № 164 користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Згідно пункту 140 розділу VII Положення № 164, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.

У відповідності до пункту 146 розділу VII Положення № 164 власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно із статтею 45 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція може бути відкликана:

1) платником - під час дебетового або кредитового переказу до моменту списання коштів з рахунку платника, за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника, а в разі ініціювання дебетового переказу - додатково, за умови погодження з отримувачем;

2) отримувачем - під час дебетового переказу до моменту списання коштів з рахунку платника, за умови погодження з надавачем платіжних послуг платника;

3) стягувачем або обтяжувачем - до моменту списання коштів з рахунку платника;

4) платником - до настання дати валютування, за умови надання розпорядження про відкликання платіжної інструкції до кінця операційного часу, що передує даті валютування.

2. Після списання коштів з рахунку платника або настання дати валютування платіжної інструкції для ініціатора настає момент безвідкличності платіжної інструкції.

3. Платіжна інструкція може бути відкликана тільки в повній сумі.

4. Надавач платіжних послуг платника не має права виконувати платіжну операцію, якщо платіжна інструкція відкликана відповідно до положень цієї статті.

5. Для відкликання платіжної інструкції особа, яка відповідно до частини першої цієї статті має право на відкликання платіжної операції, надає надавачу платіжних послуг розпорядження за формою та в порядку, визначеними в договорі з надавачем платіжних послуг.

6. Надавач платіжних послуг зобов`язаний фіксувати дату і час отримання ним розпорядження про відкликання платіжної інструкції в операційно-обліковій системі.

7. З відкликанням платіжної інструкції одночасно відкликається згода платника на виконання платіжної операції (за наявності), а в разі відкликання згоди платника на виконання платіжної операції - платіжна інструкція.

8. Настання моменту безвідкличності платіжної інструкції в платіжній системі може визначатися правилами відповідної платіжної системи.

9. Якщо платіжна операція ініціюється через надавача платіжних послуг з ініціювання платіжної операції, платник не має права відкликати платіжну інструкцію після надання надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції.

Відповідно до пункту 62 частини 1 статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжний застосунок програмне забезпечення, що дає змогу користувачу ініціювати платіжну операцію з рахунку платника (у тому числі за допомогою платіжних інструментів) та/або здійснювати інші операції, передбачені договором з надавачем платіжних послуг».

Згідно підпункту 2.3.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг правила користування системою Приват24 знаходиться на сторінці Банку у мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/udalenniy-banking/privat24.

Умови здійснення платежів через систему Приват24 викладені в підпункті 2.3.1.2 та інших положеннях Умов та Правил надання банківських послуг.

Інтернет-банкінг «Приват24» надає клієнтам ПриватБанку можливість зручно та легко користуватись безліччю різноманітних послуг без звернення у відділення банку, зокрема, перегляд балансу та руху коштів по своїх рахунках, отримання їх реквізитів; переказ коштів на картку будь-якого банку світу; платежі по реквізитам рахунку; платежі через QR-код; керування кредитним лімітом; керування своїми картками ПриватБанку: зміна PIN-коду, блокування та розблокування картки, зміна інтернет-ліміту та інші.

Як встановлено позивачка зареєстрована в системі «Приват24» (інтернет-банкінг).

Система призначена для дистанційного керування банківськими рахунками ПриватБанку й інших українських банків у режимі реального часу.

Доступ до системи може бути здійснений як через web-версію, так і через мобільні додатки для операційних систем Android та iOS.

Доступ до «Приват24» через Web-версію здійснюється телефонним дзвінком від банку або за допомогою одноразових динамічних паролів, що надсилаються користувачеві через SMS. Вхід у мобільну версію доступний як по введенню звичайного пароля, так і з допомогою технологій біометричної автентифікації: по відбитку пальця або через розпізнавання обличчя(FaceID).

З телефонної розмови позивачки з оператором АТ КБ «ПриватБанк» та зі змісту заяви ОСОБА_1 до органів поліції, встановлено, що ОСОБА_1 перейшла за посиланням, яке їй надіслали невідомі особи та ввела дані своєї картки.

ОСОБА_1 заповнила на сторонньому сайті пароль від свого платіжного застосунку Приват24 та підтвердила вхід до Приват24 передавши ОТП-паролі які надійшли їй на її фінансовий телефон + 84.

При цьому, змін логіну і паролю входу в Приват24 ОСОБА_1 не зафіксовано. Логін та пароль не змінювалися, тобто невстановлена особа володіла статичним паролем на вхід в «Приват24», який відомий був лише ОСОБА_1 .

Отже в даному випадку, позивачка самостійно ввела логін та пароль входу до Приват24 перейшовши за сумнівним посиланням, при цьому було коректно введено логін та пароль входу до Приват24, підтверджено вхід ОТП-паролем.

За такого, виходячи з того, що оспорювані дії третіх осіб по відношенню до клієнтки банку ОСОБА_1 , в результаті яких з її картки не санкціоновано списано грошові кошти, сталися внаслідок дій самої клієнтки Банку ОСОБА_1 , під впливом невстановлених осіб, а тому апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що вина банку у цьому випадку відсутня.

Таким чином, дії третіх осіб у відношенні клієнта стали можливими через порушення клієнтом Умов і правил надання банківських послуг (в редакції на день укладення кредитного договору) (далі - Умови і правила): підпункт 2.1.4.48.1 відповідно до яких клієнт зобов`язується зокрема:

- не передавати Карти, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству; вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання Карти;

- нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів; операціями по зміні ПІНу;

Відповідно до Умов і правил (в редакції на день виникнення спірних правовідносин):

пункт 2.1.4.5.1 клієнт зобов`язаний не передавати Картки, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству;

пункт 1.1.10.10.3 клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на Платіжній картці даних, до моменту звернення клієнта а Банк та блокування Платіжної картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Платіжної картки в Стоп-лист Платіжною системою.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що позивачка при користуванні банківською кредитною карткою порушила Умови і правила надання банківських послуг, зокрема, самостійно на своєму пристрої авторизувалася у додатку Приват24, перейшовши за повідомленням особи по телефону (третя особа), коректно вводивши логін та пароль входу у систему, підтвердила вхід ОТП-паролями, що надходили на її фінансовий телефон; операції з карткою були виконані до моменту звернення клієнта до Банку (отримавши повідомлення щодо невідомих осіб, невідомі посилання, клієнтка не звернувся до оператора банка 3700, продовжувала користуватися карткою виконувати вказівки по своєму фінансовому номеру невідомої особи, що призвело до перерахування платежів третьою особою). Такі порушення з боку позивачки призвели до проведення спірних платіжних операцій, оскільки позивачка своїми діями розголосила третім особам облікову інформацію - пароль до її платіжного додатку Приват24 та динамічні паролі (ОТП- паролі), які надходили їй на фінансовий телефон.

Суд першої інстанції зазначеного при вирішенні спору не врахував та не дав належної оцінки діям самої позивачки.

Також ні обставинами справи, ні наданими сторонами доказами не встановлено, що 30 листопада 2024 року між сторонами укладено кредитний договір на суму 43 469.48 грн.

При цьому суд першої інстанції послався на позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 9 травня 2024 року у справі № 545/1750/21.

Між тим суд першої інстанції не врахував, що правовідносини у справі № 545/1750/21 не є подібними правовідносинам справи, що переглядається.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (постанов Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц, від 6 червня 2018 року у справах N 308/6914/16-ц, N 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі № 545/1750/21 у червні 2021 року особа звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» про визнання кредитного договору нікчемним, а виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Вказував, що 12 лютого 2020 року йому на телефон надійшли повідомлення про зарахування, а потім через короткий термін про зняття з його картки 8 тис. грн, що його здивувало, але він не надав цьому особливого значення. У подальшому на його телефон почали надходити дзвінки від невідомого, який представився працівником ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», та повідомив про необхідність сплатити прострочений кредит, який йому нібито надало вказане товариство. Проте, ні він, ні члени його родини ніколи не укладали кредитний договір з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

У подальшому йому стало відомо про перебування на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого напису № 85271, виданого 31 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О. В., та заяви ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» про відкриття виконавчого провадження.

У ході подальших з`ясовувань йому стало відомо, що у кредитному договорі, який нібито укладений між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а також виконавчому написі нотаріуса та в документах виконавчого провадження зазначено не його адресу, де він зареєстрований і весь час постійно проживає. За цією адресою він ніколи не проживав і не був зареєстрований. Його прізвище у вищевказаних документах зазначено як « ОСОБА_3 » і паспорт йому видавав Полтавський районний відділ міліції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Полтавській області, а не « ОСОБА_4 », як зазначено у спірному кредитному договорі. Крім того, у договорі зазначена невідома йому адреса електронної пошти, якої він взагалі не має.

Отже, предмети спору двох справ, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини є різними.

З огляду на встановлені обставини та надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору від 30 листопада 2024 року на суму 43 469.48 грн, укладеного між сторонами недійсним.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права безпідставно задовольнив вимоги ОСОБА_1 , а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд не перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в іншій частині.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

За приписами частин 1, 2 статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 7 статті 141 ЦПК України).

За результатами перегляду апеляційної судом рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 816. 80 грн.

Оскільки позивачка ОСОБА_1 на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, АТ КБ «ПриватБанк» слід компенсувати сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1 816.80 грн за рахунок держави.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2025 року в частині визнання недійсним кредитного договору від 30 листопада 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», на суму 43 469.48 грн, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору від 30 листопада 2024 року, укладеного між нею та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», на суму 43 469.48 грн відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку визначеному Кабінетом Міністрів України 1 816 грн 80 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 26 червня 2025 року.