Провадження № 2/638/936/25
РІШЕННЯ

Іменем України

30 червня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Агапова Р.О.,

за участю секретаря Суслової К.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Харківської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої протиправними діями посадових осіб Харківської міської ради у сумі 16 426 804,00грн., у тому числі:

-8 426 804,00грн. збитків;

-8 000 000,00гн. моральної шкоди.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкові від 02 червня 2020 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

На момент закриття підготовчого провадження позовні вимоги складались з наступного:

- стягнення матеріальної (майнової) шкоди в розмірі 7 418 100,00грн. реальна ринкова вартість усієї земельної ділянки по АДРЕСА_1 ;

- стягнення матеріальної (майнової) шкоди в розмірі 845 954,00 грн. упущена вигода від неможливості використання земельних ділянок;

- матеріальної (майнової) шкоди в розмірі 162 750,00 грн. упущена вигода у зв`язку з неможливістю здавати в оренду гараж;

- моральної шкоди в розмірі 8 000 000,00 грн. (по 4 000 000,00грн. на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2023 року прийнято відмову позивача ОСОБА_3 від частини позовних вимог про стягнення з відповідача: матеріальної (майнової) шкоди в розмірі 7 418 100,00 грн. реальна ринкова вартість усієї земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та стягнення матеріальної (майнової) шкоди 845 954,00 грн. упущена вигода від неможливості використання земельних ділянок.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року з огляду на те, що вимоги позивачів про стягнення з відповідача упущеної вигоди у зв`язку з неможливістю здавати в оренду гараж та про стягнення моральної шкоди вирішено у справі 638/13288/14, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Харківської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої протиправними діями посадових осіб Харківської міської ради.

Постановою Харківського апеляційного суду ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.10.2023 ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року в частині закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про відшкодування моральної шкоди, завданою протиправними діями посадових осіб Харківської міської ради скасовано та справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2024 справу головуючим суддею по справі визначено суддю Агапова Р.О.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.03.2024 прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями посадових осіб Харківської міської ради.

27.03.2024 та 17.04.2024 до канцелярії Дзержинського районного суду м. Харкова надійшли заяви ОСОБА_1 , в яких остання просила стягнути з Харківської міської ради:

- 4 000 000,00грн. - відшкодування моральної шкоди;

- 979 217,00 грн. відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі вартості зруйнованого гаража на садовий ділянці АДРЕСА_2 , і огорожі двох садових ділянок ( АДРЕСА_3 ).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.04.2024, залишеною без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 19.12.2024, заяви ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог, які здані до канцелярії Дзержинського районного суду м. Харкова 27.03.2024 та 17.04.2024, залишено без розгляду.

Позовну заяву в частині стягнення моральної шкоди обґрунтовано наступним.

У 1996 р. рішенням виконкому Харківської міської ради (далі-ХМР), ОСОБА_3 була передана у приватну власність садова ділянка площею 11,89 сот. за адресою у АДРЕСА_2 ,

Крім вирощеного подружжям ОСОБА_4 і Метеліної саду на цій ділянці, за рішенням Дзержинського райвиконкому 1997 р., ними побудовано на цій ділянці гараж на 2 авто площею 41,4 кв. м., на який у 1999 р. від того ж органу отримано свідоцтво про право власності і зареєстровано його у БТІ.

У 2001 році ОСОБА_4 купив садову ділянку, площею 11,79 сот., розташовану поруч, за адресою АДРЕСА_1 , і отримав на неї державний акт на право приватної власності на землю. Обидві ділянки були обгороджені по всьому периметру (включно з межею між ними) відповідно до актів встановлення меж ділянок. Через 10, 15 і 17 років після того - 06.07.11 сесія ХМР скасувала вищезазначені рішення свого виконкому 1994,1996,2001 років стосовно ділянок, які тепер належали ОСОБА_4 на правах приватної власності.

Через 11 і 16 років після передачі позивачам рішенням виконкому ХМР ділянок у приватну власність, ХМР відсудила ці ділянки: рішенням Дзержинського районного суду від 30.03.2012 визнано недійсним державні акти на дві зазначені земельні ділянки. В цьому рішенні суд не зобов`язував Гадяцького до конкретних дій, як і не давав права ХМР на знищення чи демонтаж нашої власності, зокрема, гаража, саду, огорожі ділянок. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18.03.2013 р. залишено без змін вищезазначене рішення Дзержинського районного суду.

Після перегляду справи Верховним Судом України (постанова ВСУ від 29.10.14), вищезазначені судові рішення судів 1 -ї та 2-ї інстанцій були скасовані ухвалою ВССУ від 10.12.14, справа № 6-42128св14. Тією ж ухвалою справу направлено на новий розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

28.05.15 обидві садові ділянки знову зареєстровані державною реєстраційною службою як наша приватна власність.

27.08.15, після нового розгляду справи № 2-6533/11 (яке було за ухвалою ВССУ і після постанови ВСУ), Дзержинський районний суд прийняв рішення про відмову Харківській міській раді у позові про визнання недійсними державних актів на дві садові ділянки і свідоцтва про право власності на гараж та у поверненні ділянок до ХМР.

Суд задовольнив вимоги зустрічного позову Гадяцького про визнання незаконним і про скасування рішення сесії ХМР від 06.07.11, які скасовували рішення виконкому ХМР 1994-2001 років щодо наших ділянок.

Суд задовольнив позов Гадяцького до ХМР про стягнення з ХМР на його користь грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 10 730 грн. Це компенсація моральної шкоди тільки у зв`язку з безпідставним позовом ХМР, який призвів до вимушеної участі Гадяцького у десятках судових засіданнях судів усіх рівнів у цій справі протягом 4-х років. Про відшкодування моральної шкоди, заданої знищенням власності позивача з березня 2013 р. і до цього часу у тому позові й у рішенні суду не йшлося.

08.02.16 апеляційний суд Харківської області залишив без змін рішення районного суду від 27.08.15.

20.03.13 виконком ХМР прийняв рішення про демонтаж гаража та огорожі двох ділянок позивачів.

22.03.13 комунальні служби ХМР, без жодних рішень і дій Державної виконавчої служби, повністю зруйнували гараж та огорожу, а у наступні місяці знищили частину ділянки і більшу частину саду на ділянці АДРЕСА_1 , побудувавши заасфальтовану дорогу через усю ділянку.

Через 2 роки постановою Дзержинського районного суду як адміністративного від 10.09.15, у справі № 638/16188/13-а, за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , рішення виконкому ХМР було визнано незаконним і скасовано, а дії посадових осіб та комунальних служб зі зруйнування нашої власності та майна визнані судом протиправними.

Позивач вказує, що моральна шкода полягає у завданих значних душевних стражданнях у зв`язку з рішенням виконкому Харківської міської ради від 20.03.13, яким незаконно вирішено «демонтувати», а фактично знищити власність та майно ділянки, на яких позивачі зробили своїми руками квітучий сад на місці смітника, та гараж, який теж законно побудований.

Вказує, що в результаті наведеного під загрозою опинилось право приватної власності на ділянки та нерухомість позивачів, а протягом більше ніж 2-х років (з березня 2013 р. до червня 2015 р.) право власності було незаконно відібране.

В результаті незаконних дій ХМР та пов`язаних з цим хвилювань, напруженої роботи з відстоювання свого права на власність, систематичних недосипань, погіршилось здоров`я позивача. ОСОБА_1 змушена була витрачати час і кошти на лікування.

На ґрунті моральних переживань виникли зокрема, захворювання зубів, позивач змушена була багаторазово звертатись до стоматологів.

Позивачу завдано величезної моральної шкоди: незаконно позбавлено приватної власності на дві ділянки, нерухомість, створену власними руками; саду, який вирощувався майже 20 років на місці колишнього смітника.

В результаті цих дій позивач змушений був припинити свої справи, наукову роботу, професійну (викладацьку), господарську домашню та іншу роботу, забути про відпочинок і захищати власність у судах та інших правоохоронних органах усіх рівнів.

Позивач змушений були займатись спростуванням безпідставних звинувачень, захищаючи свої права на законно набуті ділянки і законно побудовану нерухомість, витрачаючи на це своє здоров`я і свій дорогоцінний час, на написання спростувань позовних заяв ХМР (яких було загалом кілька), на написання заяв, на пошук доказів, на численні засідання суду. Багато часу позивач змушений був потратити на численні та повторні запити до прокуратури Харкова, Харківської області, Харківської міської ради, з вимогою про надання документів, на звернення на особистих прийомах до чиновників названих та інших відомств, що було необхідним у зв`язку з незаконними діями ХМР.

Постійні судові засідання, постійна зайнятість підготовкою до суду призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків між позивачем і оточуючими людьми, з родичами і знайомими, до звуження або неможливості продовження активного громадського та професійного життя. Позивач змушений був припинити поїздки на конференції, неможливим стало активне громадське життя.

11.10.2019 від Харківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, де в частині стягнення моральної шкоди зазначено, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням осадових осіб ХМР за наслідками вчинення дій, внаслідок яких була знищена належна позивачу садова ділянка. Проте, вирок у даній справі не винесено. Вказує, що з огляду на не встановлення вини посадових осіб, питання щодо відшкодування моральної шкоди є передчасним.

Також у відзиві зазначено, що відповідачем не приймалось рішень та не вчинялось дій, якими було спричинено шкоду позивачу.

13.01.2023 від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву, де міською радою заявлено про застосування до спірних відносин ст.267 ЦК України.

Вказано, що відповідно до позовної заяви «22.03.2013 комунальні служби ХМР, без жодних рішень і дій Державної виконавчої служби повністю зруйнували гараж та огорожу наших ділянок, а у наступні місяці знищили частину ділянки і більшу частину саду на ділянці АДРЕСА_1 , побудувавши заасфальтовану дорогу через усю ділянку». В додаткових доказах незаконності знищення садової ділянки АДРЕСА_1 , саду на ній, будівництва дороги на цій ділянці та уточнення заяви від 17.03.20 про зменшення позовних вимог позивач зазначив, що фізичне знищення земельної ділянки почалось 22.03.2013.

Отже, позовна заява подана пізніше ніж, через три роки від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску трирічного строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» № 4273-IXвід 26.02.2025, який набрав чинності 25.04.2025, змінено найменування місцевих загальних судів, зокрема Дзержинський районний суд м. Харкова змінено на Шевченківський районний суд м. Харкова. Зміна найменування місцевого загального суду не призвела до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Також зазначила, що земельні ділянки, хоча і були придбані ОСОБА_3 під час шлюбу з ОСОБА_1 , проте не є об`єктом права спільної сумісно власності подружжя з огляду на положення п.5 ч.1 ст.57 СК України, оскільки земельні ділянки одержані у власність ОСОБА_3 внаслідок приватизації.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши у відкритому судовому засіданні ОСОБА_1 та представника відповідача, суд встановив.

27.09.1991 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Харківського апеляційного суду у справі №638/13288/14 від 19 липня 2021 за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради про стягнення матеріальної та моральної шкоди, залишеною без змін в частині стягнення моральної шкоди постановою Верховного Суду від 06 липня 2022 року, встановлені наступні обставини.

«Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 167 від 13.04.1994 рішення міськвиконкому № 238 від 26.05.1993 було скасовано та винесено рішення про надання в постійне користування земельних ділянок для ведення садівництва ОСОБА_3 та ОСОБА_6 за рахунок вільної від забудови міської землі орієнтовно площею по 0,1 га в охоронній зоні ВЛ-110 кв. « Іванівка-Сокольники» ( пп. 2.2 п. 2 рішення).

На підставі вказаного рішення та акту від 08.06.1994 встановлення меж земельної ділянки, 27.04.1995 на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 виданий державний акт на право постійного користування землею на ім`я ОСОБА_6 для ведення садівництва загальною площею 0,12 га.

На підставі рішення виконкому Харківської міської ради № 167 від 13.04.1994 на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 виданий державний акт на право постійного користування землею на ім`я ОСОБА_6 для ведення садівництва загальною площею 0,12 га.

Пунктом 4 рішення доручено відділу землекористування міськвиконкому встановити межі земельних ділянок у натурі, оформити та видати громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_6 державні акти на право постійного користування земельною ділянкою.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 № 1004 ОСОБА_3 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1189 га по АДРЕСА_4 для ведення садівництва та на підставі вказаного рішення було видано державний акт про право приватної власності на землю за вищезазначеною адресою від 05.12.1996.

Також на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 24.10.2001 № 1925 земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 була передана ОСОБА_6 у власність для ведення садівництва та був виданий державний акт від 07.11.2001.

29.11.2001 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розміром 0,1179 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 18-19).

Харківською міською радою надано розпорядження №2377 від 12.12.2001 про реєстрування договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1179 кв.м. по АДРЕСА_1 . Міському управлінню земельних ресурсів оформити та видати ОСОБА_3 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення садівництва (т. 1, а.с.20).

На підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1179 га за адресою АДРЕСА_1 видано державний акт на право приватної власності на землю.

На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 20.03.1997 №54/6 було надано дозвіл ОСОБА_3 на будівництво гаражу розміром НОМЕР_2 на земельній ділянці, наданій під садівництво по АДРЕСА_4 .

22.01.1999 виконавчим комітетом Дзержинської районної ради ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_3 , на гараж літ. «А» пл. 41,4 кв.м. на приватній садовій ділянці по АДРЕСА_4 .

Рішенням Харківської міської ради від 06.07.2011 №324/11 «Про розгляд протестів прокурора міста Харкова» було задоволено протести прокурора міста Харкова від 01.07.2011 №04-34-1982 вих.11 і №04-34-1983 вих.11 та скасовано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.04.1994 №167 «Про надання у постійне користування земельної ділянки по АДРЕСА_2 для садівництва» і рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 №1004 «Про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 для ведення садівництва» (т. 1, а.с. 25-26).

Як випливає з акту №265/13 від 22.03.2013 на підставі рішення виконавчого комітету ХМР від 20.03.2013 №152 здійснено звільнення території від самовільно розміщеного майна (об`єкта) за адресою АДРЕСА_1 . Опис демонтованого майна: шиферний паркан, металеві стойки, металеві ворота та двері, демонтоване майно залишено на ділянці володільця по АДРЕСА_2 . (т. 2, а.с. 25).

З акту №266/13 від 22.03.2013 вбачається, що на підставі рішення ХМР від 20.03.2013 №152 здійснено звільнення території від самовільно розміщеного майна за адресою АДРЕСА_4 . Опис технічного стану майн: капітальній гараж, дві металеві двері, шиферний паркан та сітка рабиця. Особа, яка розмістила майно ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 25 зворотна сторона).

Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року у справі № 2-6533/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області 18 березня 2013 року, позов Харківської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , Управління Держкомзему у місті Харкові про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку - задоволено.

Визнано недійсними: державний акт на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,11792 га по АДРЕСА_1 від 07.11.2001 року № 4240; договір купівлі продажу земельної ділянки від 29.11.2001 року № 2 2034, зареєстрованого у виконавчому комітеті Харківської міської ради за № 771 від 19.12.2001 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; державний акт на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,11792 га по АДРЕСА_1 10.12.2001 року № 4127; недійсним рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 20.03.1997 року № 54/6 про надання дозволу ОСОБА_3 на будівництво гаражу розміром 7 х 6 м. на земельній ділянці, наданій під садівництво по АДРЕСА_4 ; державний акт від 05.12.1996 року серія ХР на право приватної власності на землю загальною площею 0,1189 га по АДРЕСА_4 для ведення садівництва, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 776; свідоцтво про право власності від 22.02.1999 року № 8, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради ОСОБА_3 на право приватної власності на гараж літ. «А» пл. 41,4 кв. м. на приватній садовій ділянці по АДРЕСА_4 . Повернуто земельні ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 0,11792 га та по АДРЕСА_2 загальною площею 0,1189 га у м. Харкові - Харківській міській раді з приведенням їх у придатний для подальшого використання стан. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Судові витрати покладені на сторони у розмірах, фактично понесених кожною стороною.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області 18 березня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року на підставі пункту 1 частини першої статті 355, частини першої статті 3602, пункту 1 частини першої статті 3603, частини першої статті 3604 ЦПК України задоволено заяву ОСОБА_3 , ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2013 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 серпня 2015 року, позовні вимоги Харківської міської ради залишені без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Харківської міської ради від 6 липня 2011 року № 324/11 в частині п.п. 6 та 6.1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 1 липня 2011 року № 04-34-1981 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 жовтня 2001 року № 1925 «Про передачу ОСОБА_6 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для ведення садівництва».

Визнано незаконним та скасовано рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 6 липня 2011 року № 324/11 в частині п.п.7 та 7.1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 1 липня 2011 року № 04-34-1982 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13 квітня 1994 № 167 «Про надання в користування земельної ділянки по АДРЕСА_2 ». Визнано незаконним та скасовано рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 6 липня 2011 року № 324/11 в частині п.п. 8 та 8.1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 1 липня 2011 року № 04-34- 1983 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 для ведення садівництва» від 9 жовтня 1996 року № 1004.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію майнової шкоди в розмірі 18 330 гривень.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 730 гривень, яку він обґрунтував незаконним скасуванням у 2011 році рішень про надання йому земельної ділянки, передачі її у власність, та понесені ним судові витрати в сумі 1 702,82 гривень.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2015 року змінено (а.с. 90-110 т. 3).

В частині задоволення вимог ОСОБА_3 до Харківської міської ради про стягнення на його користь майнової шкоди в розмірі 18 330 гривень рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2015 року скасовано і у задоволенні вказаних вимог відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь держави недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 641,37 гривень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2016 року касаційна скарга ОСОБА_3 відхилена, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2016 року залишені без змін.

Постановою Дзержинський районного суду міста Харкова від 10 вересня 2017 року по справі № 638/16188/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа виконавчий комітет Харківської міської ради, про оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень, стягнення матеріальної шкоди, - позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.03.2013 року № 152 "Про відновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині п.п. 22 та 23 додатку та скасувати рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.03.2013 року № 152 "Про відновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині включення огорож садових ділянок по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 , капітального гаражного боксу на два гаражі до переліку самовільно розміщених об`єктів, від яких звільняється територія м. Харкова з ціллю відновлення, належного утримання та приведення в придатний для використання територіальною громадою міста стан.

Визнано неправомірними дії посадових осіб та комунальних служб Харківської міської ради, які мали місце 22.03.2013 року при виконанні рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.03.2013 року № 152 "Про відновлення , належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині звільнення земельних ділянок по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 , від розміщених на них об`єктів.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в розмірі 11 470 ( одинадцять тисяч чотириста сімдесят) грн вартість придбаних позивачем матеріалів для будвіництва гаражного боксу та огорожі.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 149,11 грн.

У рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2015 року у справі № 2-6533/11 суд дійшов висновку, що рішення сесії ХМР від 06.07.2011 року прийняті з порушенням законодавства України.

У кримінальній справі № 638/8649/17 Дзержинським районним судом м. Харкова 18 січня 2021 року було ухвалено вирок за звинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , службових осіб органу місцевого самоврядування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364 ч. 2, 366 ч.1 КК України, які виразилися у вчиненні дій, спрямовані на знищення об`єкта нерухомості потерпілого ОСОБА_3 22.03.2021, в саме гаражу, що належить йому на праві приватної власності, з цією метою координували з використанням службового становища всупереч інтересам служби діяльність із фактичного знесення зазначеного об`єкта нерухомості та здійснювали контроль за діями робітників, спрямованими на досягнення злочинної мети знищення нерухомого майна потерпілого ОСОБА_3 , що спричинили тяжкі наслідки права, свободам та інтересам який наразі оскаржується в апеляційному порядку та не набув чинності.

Вищевказаними рішеннями судів в результаті розгляду цивільної справи № 2-653/11 та розглянутої в порядку адміністративного судочинства справі № № 638/16188/13-а встановлено, що в результаті протиправних рішень виконавчого органу ХМР, посадових осіб та комунальних служб Харківської міської ради, які мали місце 22.03.2013 року при виконанні рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.03.2013 року № 152 "Про відновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" була протиправно звільнена земельна ділянки по АДРЕСА_1 від розміщених на них об`єктів. Законних підстав у відповідача для вчинення примусових дій по виконанню рішення суду станом на 22.03.2013 року не було, тому дії по виконанню даного рішення не є правомірними.

Також у постанові апеляційного суду зазначено, що внаслідок незаконних рішень від 20.03.2013 виконкому ХМР, який є виконавчим органом відповідача, під назвою демонтаж гаража та огорожі двох ділянок, що не були самочинним будівництвом, та в результаті їх виконання його посадовими та службовими особами з наступною організацією будівництва асфальтованої дороги (пандусу) у спосіб, який не передбачений законом, без попередньої компенсації власнику земельної ділянки по АДРЕСА_1 її повної ринкової власності, - позивачу було завдано моральної шкоди.

В результаті апеляційного перегляду справи знайшли своє підтвердження доводи позову та скарги про те, що внаслідок незаконних дій посадових дій відповідача та незаконного рішення виконкому Харківської міської ради від 20.03.2013 про демонтаж власності позивача, що встановлено постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.09.2015 у справі № 638/16188/13-а, внаслідок руйнування належної ОСОБА_3 ділянки по АДРЕСА_2 , гаражу, саду на ній, який він вирощував зі своєю сім`єю майже 20 років на місці колишнього смітника, та будівництвом дороги через усю земельну ділянку по АДРЕСА_1 , незаконного позбавлення протягом більше 2-х років (з березня 2013 до червня 2015) права приватної власності на дві земельні ділянки позивачу та його дружині ОСОБА_1 було завдано значних душевних страждань».

За висновками судово-психологічної експертизи № 5096/11484 від 31.05.2018 за матеріалами кримінальної справи № 638/8649/17 ситуація (дії та бездіяльність посадових осіб Харківської міської ради, у тому числі обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , внаслідок яких була знищена належна потерпілій садова ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_4 та нерухоме майно гараж, розташований за адресою АДРЕСА_2 , а також огорожі обох зазначених ділянок), що була досліджена у межах кримінальної справи, є психотравмувальною для ОСОБА_1 .

Потерпілій ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода) за умови ситуації (дії чи бездіяльності осадових осіб Харківської міської ради, в тому числі обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , внаслідок яких була знищена належна потерпілій садова ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та нерухоме майно гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також огорожі обох зазначених ділянок. Можливий орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) потерпілій ОСОБА_1 може складати - D=144*1*1*1*(1-0) = 144 розмірів мінімальної заробітної плати на момент винесення відповідного рішення суду, тобто з урахуванням мінімальної заробітної плати 8000 грн. дорівнює 144 х 6000= 1 152 000,00 грн.

У статті 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди:

1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає, зокрема:

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру.

Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства. Такої правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц).

Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду неодноразово застосовував цю позицію. Зокрема, нещодавно в постанові від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19 суд вказав, що ст. 23 ЦК України є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положенням договору, а від порушення цивільного права особи.

Розмір моральної шкоди є індивідуальним, але при визначенні розміру відшкодування суд враховує вимоги розумності і справедливості, керується розумністю щодо суми, яку позивач бажає стягнути до пропорційності завданих збитків.

Так, у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 709/1173/17, постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 127/35822/21, постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 535/171/20 та інших зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає з урахуванням: характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення); стану здоров`я потерпілого; тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах; ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Також у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц).

Щодо визначення розміру відшкодування, то суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивача і може мати тільки умовний вираз, враховує характер і глибину моральних страждань, яких зазнав позивач.

З урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, з урахуванням її пенсійного віку, враховуючи, що посадові та службові особи виконавчого органу ХМР діяли з помилкового розуміння порядку забезпечення суспільних інтересів, суд враховуючи вимоги розумності і справедливості вважає за можливе позов про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, у сумі 100 000 грн.

Оцінюючи розмір моральної шкоди, суд зазначає, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що на ґрунті пов`язаних з цим хвилювань, напруженої роботи з відстоювання свого права на власність, систематичних недосипань, погіршилось здоров`я позивача та було витрачено часу і кошти на лікування.

Вищевказані висновки у частині психологічного дослідження щодо визначення орієнтовного (можливого) розміру компенсації моральної шкоди мають імовірний характер, остаточне рішення по цьому питанню є прерогативою суду і тому суд відхиляє надані позивачем висновки судово-психологічної експертизи № 5096/11484 від 31.05.2018 за матеріалами кримінальної справи № 638/8649/17 щодо орієнтовного розміру завданої моральної шкоди.

Та обставина, що земельні ділянки не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з огляду на положення п.5 ч.1 ст.57 СК України, не спростовує факту завдання позивачці моральної шкоди та не впливає на визначення розміру її відшкодування.

Щодо твердження представника відповідача про пропуск позивачами строку позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Між тим, суд, дослідивши обставини та докази отримані від сторін, із врахуванням всіх обставин на які посилався у своєму позові позивач, не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки підставами вказаного позову зазначені не лише руйнація гаражу та саду на земельних ділянках, яка мали місце у 2013 році, а також і прийняття постанови Дзержинським районним судом міста Харкова від 10 вересня 2017 року по справі № 638/16188/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Харківської міської ради про оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень, стягнення матеріальної шкоди.

Таким чином, враховуючи дату звернення позивачів з вказаним позовом - 28.11.2017, останніми строк звернення до суду пропущено не було.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 76, 77, 78, 81, 264 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Харківської міської ради (м. Харків, вул. Квітки-Основ`яненка, 7, 2-й поверх, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ) 100 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині відмовити.

Стягнути з Харківської міської ради (м. Харків, вул. Квітки-Основ`яненка, 7, 2-й поверх, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ) 200,00 грн. на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Р.О. Агапов