Справа № 134/470/25
Провадження № 22-ц/801/1574/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Л. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 рокуСправа № 134/470/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О. Ю. (судді доповідача),

суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,

за участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мисенко Крістіни Вікторівни на ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 травня 2025 року про закриття провадження у справі, постановлену місцевим судом за головування судді Швець Л. В., повний текст ухвали складено 20 травня 2025 року,

встановив:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 травня 2025 року закрито провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Мисенко К. В. оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржувану ухвалу постановленою за невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, адвокат просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна задовольнити у повному обсязі.

Стверджуючи про наявність у позивача права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу із відповідачем, та, за своїм вільним волевиявленням, на виокремлення частки у спільній сумісній власності шляхом поділу майна подружжя, адвокат вказує про бажання позивача скористатись таким своїм правом. Однак внаслідок запроваджених санкцій щодо відповідача останній не може укласти договір про поділ майна, що стало підставою для звернення до суду. Тобто між сторонами відсутня згода щодо порядку поділу майна подружжя.

Адвокат також вказує на безпідставність висновку суду першої інстанції щодо відсутності предмету спору, оскільки такий між сторонами наявний і становить майно, про поділ якого позивач просить у позовній заяві, і яке перебуває у спільній сумісній власності сторін, та порядок реалізації права власності сторін щодо нього, не врегульований між сторонами. При цьому, вважає, що суд першої інстанції хибно ототожнив визнання позову відповідачем із відсутністю предмета спору та не дослідив ознаки відсутності предмета спору у цій справі. Визнання відповідачем позовних вимог стосувалося саме предмета позову, тоді як предмет спору існував на момент пред`явлення позову, продовжує існувати та може бути врегульований лише рішенням суду у цій справі. Відповідач фактично визнав правомірність подання позову, погодився з тим яке майно просить поділити позивач та як його розподілити між сторонами, однак, вони не дійшли згоди щодо порядку розподілу сумісного майна. До того ж, вважає, що суд першої інстанції хибно встановив, що сторони дійшли усної домовленості щодо поділу майна, адже між сторонами наявна домовленість лише про обсяг майна спільної сумісної власності, а не про його розподіл.

Скаржник зазначає про порушення норм процесуального права, вказуючи про відсутність у суду повноважень закривати провадження на підставі відсутності предмета спору на стадії підготовчого провадження; відсутність предмета спору підлягає дослідженню під час розгляду справи по суті, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Користуючись наданим законом правом, 18 червня 2025 року представником відповідача адвокатом Новіковим І. С. поданий відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу позивача задовольнити у повному обсязі. Вважає висновки суду першої інстанції щодо відсутності предмету спору з підстав визнання відповідачем позову необґрунтованими та такими, що суперечать положенням ЦПК України. Наголошує, що конкретний спосіб розподілу майна, зазначений у позовній заяві, відповідає особистим інтересам кожного з подружжя, є справедливим, не викликає заперечень відповідачем та не свідчить про відсутність предмету спору у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Як слідує із матеріалів справи, у березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, де з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 15 травня 2025 року, просила поділити майно, яке належить на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_3 та визнати за нею та за відповідачем ОСОБА_2 право особистої приватної власності на окремо визначені щодо кожного із них об`єкти цивільних прав, а решту майна подружжя залишити у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Закриваючи провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що до пред`явлення позову, як зазначено в самому позові, так і визнано сторонами в їхніх заявах, поданих 03 квітня 2025 року до суду, так зроблених у судовому засіданні 16 травня 2025 року, вони досягли усної домовленості щодо поділу майна, яке зазначено в позові, саме таким чином, як зазначила позивач, а щодо решти майна визначили його правовий статус, залишивши у спільній сумісній власності подружжя. Відтак дійшов висновку, що як на момент пред`явлення позову, так і на момент перебування справи у провадженні суду першої інстанції, між сторонами не існував та не існує спір щодо поділу майна подружжя.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду вказав на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, під час вирішення спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

У постановах від 09 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (провадження № 12-45гс21) та від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22) Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Разом з тим, колегія суддів наголошує на відмінностях між поняттями предмету позову та предмету спору, де предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Подібна правова позиція щодо визначення предмету спору викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах від 13 березня 2019 року № 916/3245/17 та від 12 червня 2019 року № 916/542/18.

Крім того, у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17 (провадження № 12-13гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) відступив від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, (провадження № 61-2018св19); Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19 (провадження № 61-1807св20); Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20), конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини позову, посилаючись лише на визнання відповідачем позову, вважав, що між сторонами відсутній спір, тому дійшов висновку про закриття провадження у справі.

Проте колегія суддів з такими висновками не погоджується, оскільки відсутність заперечень відповідача проти позову не усуває предмет спору між сторонами, не є перешкодою для розгляду по суті заявлених позовних вимог, тому не можуть бути підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Такого висновку колегія суддів дійшла з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 754/2882/22 (провадження № 61-10598св22).

Окрім цього, належить погодитися з аргументами скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали.

Так із матеріалів справи слідує, що Крижопільським районним судом Вінницької області постановлена ухвала від 16 травня 2025 року у підготовчому судовому засіданні.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року в справі № 638/3792/20 виснував, що закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, можливе лише в судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання.

Однак суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про можливість закриття провадження у справі на стадії підготовчого судового засідання, що призвело до постановлення помилкової ухвали, яка не може бути залишена в силі та підлягає безумовному скасуванню.

Разом із тим, у апеляційній скарзі адвокат за результатами її розгляду просить, крім скасування судової ухвали, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Статтею 374 ЦПК України визначені повноваження суду апеляційної інстанції, де відповідно до п. 6 ч. 1 апеляційний суд має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухала суду першої інстанції про закриття провадження у справі перешкоджає подальшому провадженню у справі, то, відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, така ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду, тому з цих підстав апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо аргументів представника відповідача адвоката Новікова І. С., висловлених під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, про необхідність винесення окремої ухвали щодо Міністерства юстиції України у зв`язку із надсиланням суду листа з інформацією про застосування санкції у виді блокування активів для врахування при розгляді даної цивільної справи, що на його думку є тиском на суд, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.385 ЦПК України апеляційний суд у випадках і в порядку, встановлених ст.262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу. У ч.1 ст.262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Отже, окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. При вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц).

Оскільки наразі апеляційним судом спір між сторонами по суті не вирішується та апеляційним судом не встановлюються факти порушення закону державним органом, тому підстави для постановлення судом окремої ухвали відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мисенко Крістіни Вікторівни задовольнити частково.

Ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 16 травня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (Крижопільський районний суд Вінницької області).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді: Л. О. Голота

С. Г. Копаничук