ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/6936/23
Номер провадження 22-ц/818/879/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного біотехнологічного університету на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2024 року в складі судді Демченко С. В. по справі № 953/3814/24 за позовом ОСОБА_1 до Державного біотехнологічного університету про скасування наказу та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного біотехнологічного університету про скасування наказу та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що вона була прийнята на роботу до Державного біотехнологічного університету на посаду чергового студентського гуртожитку сектору з обслуговування студентських гуртожитків у порядку переведення з Харківського національного аграрного університету ім. В. В. Докучаєва, працювала у гуртожитку АДРЕСА_1 .

З квітня 2022 року відповідач припинив виплачувати їй заробітну плату, незважаючи на те, що фактично вона продовжувала виконувати свої трудові обов`язки. Восени 2022 року працівникам Державного біотехнологічного університету стало відомо про те, що на підставі наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету від 31 березня 2022 року з ними призупинено дію трудових договорів, однак зазначений наказ вона не отримувала та не була ознайомлена з його змістом.

З огляду на те, що вона продовжувала виконувати свої трудові обов`язки, у відповідача відповідно виник обов`язок щодо оплати праці за фактично відпрацьований позивачкою час.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати протиправним та скасувати наказ в.о. ректора Державного біотехнологічного університету Тихонченка Р. № 01-01/74 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудових договорів» у частині призупинення дії трудових відносин з нею, а також стягнути з Державного біотехнологічного університету заборгованість з виплати заробітної плати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року у розмірі 37554 грн.

12 липня 2024 року через систему «Електронний суд» Державним біотехнологічним університетом подано відзив на позовну заяву, в якому університет просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що наказ про призупинення дії трудового договору був прийнятий відповідачем в умовах воєнного стану у зв`язку із військовою агресією РФ проти України. З початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України м. Харків перебувало під масивними обстрілами, у зв`язку з чим станом на 31 березня 2022 року існувала реальна загроза руйнування гуртожитку № 7, де працювала позивачка.

Значна частина мешканців, які проживали у гуртожитку Державного біотехнологічного університету, вимушені були евакуюватися, що істотно вплинуло на експлуатацію гуртожитку та обсяги оплати мешканцями гуртожитку за надані комунальні послуги.

Прийняття відповідачем наказу про призупинення дії трудових договорів з деякими працівниками було обумовлено, з одного боку, забезпеченням безпеки працівників в умовах воєнного стану, а з іншого боку - неможливістю повноцінно забезпечувати працівників роботою, що відповідає підставам для припинення дії трудового договору, визначеним у ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Доводи позивачки про те, що впродовж усього 2022 року вона продовжувала виконувати свої трудові обов`язки не обґрунтовані, оскільки станом на час призупинення дії трудового договору гуртожиток університету не експлуатувався.

Позивачка, звертаючись до суду з вимогою про скасування наказу про призупинення дії трудового договору, порушила порядок оскарження наказів, встановлений спеціальними нормами.

Також, ОСОБА_1 порушено встановлений законодавством тримісячний строк звернення до суду без поважних причин.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час винесення оскаржуваного наказу Державний біотехнологічний університет здійснював діяльність і гуртожиток № 7 продовжував функціонувати, у зв`язку з чим підстави для тимчасового призупинення дії трудового договору у зв`язку з неможливістю надати позивачці роботу в гуртожитку були відсутні, що свідчить про необґрунтованість наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету Тихонченка Р. № 01-01/74 від 31 березня 2022 року «Про призупинення дії трудових договорів» у частині призупинення дії трудових відносин з ОСОБА_1 . Між тим, зважаючи, що ОСОБА_1 була обізнана зі змістом оскаржуваного наказу 23 листопада 2023 року, тримісячний строк на звернення до суду сплинув у лютому 2024 року, а тому позов задоволенню не підлягає у зв`язку з пропуском строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

На вказане судове рішення 08 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тойка Станіслав Сергійович, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано її клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

Вказувала, що роботодавець не мав права на призупинення трудових відносин, оскільки робоче місце працівника не було пошкоджено або знищено і працівник мав всі можливості для продовження виконання трудової функції.

Встановивши, що виконана працівником робота не була оплачена роботодавцем як того вимагає трудовий договір, суд мав би застосувати строк визначений ч. 2 статті 233 КЗпП України в редакції станом на квітень-травень 2022 року, коли фактично виникли спірні правовідносини.

Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Вперше вона звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати 05 червня 2023 року (справа № 953/4313/23).

Вона ознайомилась з наказом відповідача під час розгляду вказаної справи в суді першої інстанції, а тому строк для звернення працівника до суду було перервано.

Ухвалою суду від 22 січня 2024 року по справі її позов ОСОБА_1 був залишений без розгляду, а тому відлік тримісячного строку має бути розпочато з 22 січня 2024 року. Після залишення позову без розгляду її позовна заява, разом з іншими позивачами, була подана до суду 31 січня 2024 року. Ухвалою суду від 08 квітня 2024 року у справі № 953/2588/24 позов був прийнятий до розгляду та відкрито провадження, тобто, з дня ухвали про залишення позову без розгляду і до моменту повторного звернення останньої до суду минуло менше ніж три місяці.

18 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» Державний біотехнологічний університет подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин закон, який не підлягав застосуванню, а саме статтю 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" в редакції станом на дату ухвалення судового рішення, а не в редакції станом на дату видання спірного наказу.

Відповідно до редакції статті 13 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" на час виникнення спірних правовідносин повідомлення чи не повідомлення ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору з боку роботодавця не вливає на законність чи незаконність спірного наказу Відповідача.

Cудом першої інстанції не враховано, що видаючи спірний наказ, університет вважав небезпеку для життя та здоров`я працівників основною підставою для призупинення дії трудового договору. Відсутність можливості у роботодавця забезпечити безпечні умови праці необхідні для виконання роботи є відсутністю можливості надання працівнику роботи, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 243/442/23.

Мешканці, що залишилися у гуртожитку, самостійно організовували побут. Університет не має право без належних правових підстав відселяти мешканців, позбавляючи їх жила та порушуючи їх право на житло, водночас зазначене не позбавляє його права призупинити дію трудових договорів з власними працівниками, які працюють у цьому гуртожитку, за яких він несе відповідальність під час виконання ними трудових функцій за наявності загроз їх життю та здоров`ю. Мешканцям надавалися комунальні послуги на підставі укладених університетом договорів з відповідними надавачами послуг, а тому посилання позивачки на цю обставину не має юридичних наслідків.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення частини 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки позивачка не зверталась з вимогами про стягнення середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки не вважала, що має місце вимушений прогул, а навпаки вказувала, що вона виконувала трудові функції, у зв`язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі.

Позивачка тричі зверталася до суду з позовними заявами про стягнення заробітної плати та до цього часу не заявляла вимоги про скасування наказу про призупинення дії трудового договору вважаючи його законним, та лише під час розгляду даної справи нею було змінено предмет позову та доповнено вимогою про скасування наказу.

ОСОБА_1 була обізнана про нібито порушення її права ще з травня 2022 року - після того як не отримала заробітну плату за квітень 2022 року. Також, позивачка вже була ознайомлена з спірним наказом ще 31 серпня 2023 року о 13 год. 44 хв., а тому тримісячний строк звернення до суду з вимогою про скасування спірного наказу мав обраховуватися з 01 вересня 2023 року, а не з 23 листопада 2023 року.

Спроба ОСОБА_1 оскаржити наказ суперечить попередній її поведінці, що має наслідком припинення у неї право на оскарження наказу.

16 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» Державний біотехнологічний університет подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просив залишити її без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що позивачкою не наведено поважних причин для поновлення строку звернення до суду. Факт звернення з таким клопотанням свідчить про визнання нею пропуску строку звернення до суду, також про її суперечливу поведінку, оскільки в той же час вона стверджує, що нею не пропущений строк звернення до суду на цій підставі вона вимагає скасування рішення суду першої інстанції.

Відлік строку для вимоги про скасування наказу має здійснюватися з дати отримання копії оскаржуваного наказу 31 серпня 2023 року о 13 год. 44 хв. у системі «Електронний суд».

Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 січня 2023 року по справі № 460/17052/21; від 21 вересня 2023 року по справі № 260/3564/22; від 11 липня 2024 року по справі 990/156/23, на які посилається ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог, не є релевантними до даної справи, а тому не підлягають застосуванню.

Статтю 233 КЗпП України в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду по справі № 460/17052/21, до спірних відносин не підлягає застосуванню, оскільки позивачка не зверталася до суду до цієї дати.

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, яким встановлено строки звернення до суду до 30 червня 2023 року, вступив у силу 02 квітня 2020 року.

Проте, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", який фактично скоротив цей строк до трьох місяців з дня коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, набрав законної сили 19 липня 2022 року, оскільки він набрав законної сили пізніше.

ОСОБА_1 тричі подавала позовні заяви до суду через свого представника (у липні 2023 року, 07 серпня 2023 року та 31 березня 2024 року), багаторазово змінювала і предмет позову і надавала до суду інші процесуальні документи, що свідчить про те, що будь-яких перепон для доступу до правосуддя Позивачка не мала.

Кодексом законів про працю України, не передбачено порядку та умов призупинення чи переривання строку звернення до суду, та цей правовий механізм замінено на "поновлення судом строків, пропущених з поважних причин", передбачений ст. 234 КЗпП України. Навіть у разі застосування до строків передбачених ст. 233 КЗпП України норми Цивільного кодексу України щодо перебігу строків давності, то залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Перебіг строку звернення до суду зупиняється на строк дії воєнного стану лише щодо строків, визначених ЦК України, а тому положення п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не стосуються строків визначених ст. 233 КЗпП України.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

03 червня 2025 року від ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 , надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника (т. 2, а.с.81).

25 червня 2025 року від Адвоката Заярного О.С. - представника Державного біотехнічного університету надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника (т. 2, а.с.88-94).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що на підставі наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету Тихонченка Р. «Про прийняття на роботу співробітників університету» № 332-к від 06 грудня 2021 року ОСОБА_1 була прийнята до Державного біотехнологічного університету на повну ставку посади чергового студентського гуртожитку сектору з обслуговування студентських гуртожитків з 07 грудня 2021 року з посадовим окладом 3414 грн + 35% за роботу в нічний час в місяць (1 тарифний розряд) з оплатою праці по спеціальному фонду в порядку переведення з Харківського національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва за основним місцем праці (том 1, а.с. 32).

28 березня 2022 року директором студмістечка Державного біотехнологічного університету ОСОБА_4 складено рапорт, у якому зазначено, що у зв`язку з повномасштабною російською збройною агресією, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, знаходженням м. Харкова в зоні активних бойових дій та постійними обстрілами міста, значна частина мешканців гуртожитків Державного біотехнологічного університету покинули свої помешкання та були вимушені евакуюватися. За попередніми даними, кількість мешканців гуртожитку № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 , які фактично проживають у гуртожитку станом на момент подання цього рапорту становить 30 осіб ( станом на початок війни 24 лютого 2022 року 75 осіб). Зазначені обставини істотним чином вливаються на функціонування та експлуатацію гуртожитку, обсяг оплати мешканцями за надані комунальні послуги, а також можливість університету, як роботодавця, повноцінно забезпечити роботою осіб, що працюють у гуртожитку (комендант, чергові, прибиральники). З огляду на викладені обставини було запропоновано розглянути питання про призупинення дії трудових договорів з працівниками гуртожитку № НОМЕР_1 на час дії воєнного стану або до моменту відновлення експлуатації гуртожитку у звичному режимі, зокрема належного заповнення ліжко-місць у гуртожитку (том 1, а.с. 38).

Наказом в.о. ректора Державного біотехнологічного університету «Про призупинення дії трудових договорів» № 01-01/74 від 31 березня 2022 року призупинено дію трудових договорів з працівниками Державного біотехнологічного університету, відповідно до додатку № 1 до цього наказу, у тому числі з ОСОБА_2 . Підстава - Указ Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (том 1, а.с. 37).

Відповідно до рапорту директора студмістечка Державного біотехнологічного університету ОСОБА_4 від 01 квітня 2022 року на виконання п. 2 наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету Тихонченка Р. «Про призупинення дії трудових договорів» № 01-01/74 від 31 березня 2022 року до відома коменданта гуртожитку № НОМЕР_1 ОСОБА_5 доведений зміст вказаного наказу та повідомлено його про обов`язок довести зміст цього наказу до співробітників, які працюють в гуртожитку № НОМЕР_1 , які визначені у додатку № 1 до цього наказу, всіма можливими та допустимими засобами (повідомлення у месенджерах, електронна адреса тощо) (том 1, а.с. 39).

01 квітня 2022 року, директором студмістечка Державного біотехнологічного університету ОСОБА_6 , провідним фахівцем підрозділу внутрішнього аудиту ОСОБА_7 та комендантом гуртожитку № 3 ОСОБА_8 , складено акт, за яким 01 квітня 2022 року на виконання п. 2 наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету ОСОБА_9 «Про призупинення дії трудових договорів» № 01-01/74 від 31 березня 2022 року, зазначеними вище особами було доведено до відома коменданта гуртожитка № НОМЕР_1 ОСОБА_5 зміст наказу та повідомлено його про обов`язок довести зміст цього наказу до співробітників, які працюють в гуртожитку № НОМЕР_1 , які визначені у додатку № 1 до цього наказу, всіма можливими та допустимими засобами (повідомлення у месенджерах, електронна адреса тощо), згідно зі списком, у тому числі і ОСОБА_1 (том 1, ас. 40).

24 лютого 2023 року працівники гуртожитку № 7 Державного біотехнологічного університету, ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 звернулися до керівника Секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з питань прав людини Романюка Р. В. з колективною скаргою, в якій зокрема повідомляли про те, що працівники гуртожитку № 7 Державного біотехнологічного університету не були ознайомлені зі змістом наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету Тихонченка Р. «Про призупинення дії трудових договорів» № 01-01/74 від 31 березня 2022 року. Станом на лютий 2023 року колектив сумлінно відпрацював 11 місяців, а в січні 2023 року випадково дізнався про видання вищезазначеного наказу. Останню заробітну плату (за березень 2022 року) співробітникам гуртожитку АДРЕСА_3 виплатили у грудні 2022 року. Заробітна плата за період з квітня 2022 року по січень 2023 року не нараховувалася з підстав призупинення дії трудових договорів з працівниками гуртожитку (том 1, а.с. 41).

Зі змісту листа в.о. ректора Державного біотехнологічного університету Кудряшова А. від 10 березня 2023 року, адресованого до Міністерства освіти і науки України на виконання листа Міністерства, вбачається, що Державний біотехнологічний університет розглянув колективне звернення працівників гуртожитку № 7 Державного біотехнологічного університету, за результатами розгляду якого повідомив, що зважаючи на об`єктивну неможливість ДБТУ, як роботодавця, забезпечити окремих працівників роботою в умовах, що склалися, із деякими категоріями працівників було призупинено дію трудових договорів. У відношенні до ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_5 та ОСОБА_13 неможливість виконання ними своєї роботи та обох сторін виконувати свої обов`язки, передбачені трудовим договором, зумовлені саме характером трудової функції, яку виконували вказані працівники. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_5 та ОСОБА_13 працювали у гуртожитку АДРЕСА_1 за відсутності заповнення гуртожитку мешканцями, які проживали у ньому та вимушено евакуювалися із зони бойових дій, ДБТУ був позбавлений можливості забезпечити виконання своїх обов`язків як роботодавець по відношенню до вказаних осіб, за наслідками чого було прийняте рішення про призупинення дії трудових договорів. Неможливість забезпечення роботою більшості із перелічених працівників (окрім коменданта гуртожитку № НОМЕР_1 ОСОБА_5 ) залишається й на сьогодні, що зумовлює тривалість дії наказу про призупинення дії трудових договорів. Крім цього призупинення дії трудових договорів із вказаними особами було зумовлено також міркуваннями безпеки, оскільки гуртожиток № НОМЕР_1 , розташований у м. Харкові на час прийняття наказу про призупинення дії трудових договорів, знаходився у зоні активних бойових дій та обстрілів.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами 2 та 3 статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до частин 1 та 4 статті 13 Закону № 2136-ІХ, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідачем не доведено абсолютної неможливості надання роботи позивачці, адже гуртожиток Державного біотехнологічного університету працював, його мешканці, хоч й в меншому обсязі, але перебували на території відповідача, що університетом не заперечуються . У ході розгляду справи судом не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Доводи відповідача, що призупинення дії трудових договорів із вказаними особами було зумовлено також міркуваннями безпеки, спростовуються фактичним виконанням посадових обов`язків позивачами. Доказів, що ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці матеріали справи не містять.

При цьому, відповідачем не доведено обставин неможливості забезпечити позивача роботою. На час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору гуртожиток здійснював свою діяльність, надавав послуги мешканцям, що було підтверджено, у тому числі, показами свідків. Трудові відносини відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, а не з усіма працівниками. Принцип такої вибірковості Державним біотехнологічним університетом належним чином не обґрунтовано.

Між тим, згідно зі статтею 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час видачі оспорюваного наказу) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Відповідно до статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час подання позову) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час подання позову) Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України (у редакції, чинній на час подання позову) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині 1 статті 233 КЗпП України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (див. постанову Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18).

Сторонами не заперечується, що щонайменше 23 листопада 2023 року представник позивачки ОСОБА_3 ознайомився зі змістом оскаржуваного наказу про призупинення відносин

Отже, на час звернення до суду з позовом у квітні 2024 року, строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України сплинув, у зв`язку з чим судом першої інстанції обґрунтовано залишено позов ОСОБА_2 без задоволення.

Доводи позивачки про поважність причин пропуску звернення до суду є необґрунтованими. ОСОБА_2 не заперечує, що вона вже зверталась до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 22 січня 2024 року її позов залишено без розгляду на підставі п. 3 частини 1 ст. 257 ЦПК України. Відповідно до вказаної ухвали, в судові засідання, які були призначені судом на 21 вересня 2023 року, 23 листопада 2023 року, 22 січня 2024 року позивач та представник позивача не з`явилися, будучи повідомленими належним чином про час та місце судового розгляду судовими повістками, смс-повідомленнями, в електронний кабінет в системі «Електронний суд» згідно з вимогами ЦПК України. Отже, спір вже перебував у суді першої інстанції та ОСОБА_2 мала можливість своєчасно уточнити позов та оскаржити наказ. Проте, вказаних дій нею здійснено не було.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного біотехнологічного університету залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова