Справа № 128/2339/25
РІШЕННЯ

Іменем України

02.07.2025 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі - Савченко Я.С.,

без участі учасників судової справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці заяву ОСОБА_1 в порядку окремого провадження «про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України», заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького районного суду Вінницької області із заявою звернулась ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, яку умотивувала тим, що вона є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьку від церебрального атеросклерозу.

Вказує, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що має бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст.17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Заявник також зазначає, що вона зверталась до органів ДРАЦС, проте отримала відмову. Встановлення факту смерті їй потрібно для отримання свідоцтва про смерть.

Тому вона вимушена звернутися до суду та просить встановити факт смерті ОСОБА_2 , місце смерті місто Донецьк, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 ; допустити негайне виконання рішення у справі та звернути судове рішення до виконання.

02.07.2025 о 10.00 год. у судове засідання заявниця ОСОБА_1 не з`явилась; попередньо через канцелярію суду подала заяву, в якій просить суд проводити судовий розгляд справи у її відсутності та задовільнити її заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України

Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до судового засідання повторно не з`явився по невідомим суду причинам; про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно та належним чином. Заяв про відкладення судового засідання або про розгляд справи у їх відсутності до суду не подав.

Суд, з урахуванням вищевказаного, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників цивільної справи.

Вивчивши заяву, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява є необґрунтованою та такою, що підлягає відмові у задоволенні виходячи з такого.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася заявниця ОСОБА_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 29.06.1961 (а.с.9), яка у зв`язку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 », що підтверджується копією довідки від 31.10.2002 (а.с.11), копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 29.05.1997 (а.с.10) та копією паспорту серії НОМЕР_3 , виданого 19.09.2006 Калінінським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області (а.с.7).

З копій свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 02.08.2023 (а.с.4) судом убачається, що « ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Жорнище, Липовецького району Вінницької області, у віці 88 років, актовий запис від 02.08.2023 за № 1207» (а.с.4), а з копії довідки про причини смерті за № 52 від 02.08.2023, судом убачається, що « ІНФОРМАЦІЯ_2 о 12:50 год. у віці 88 років померла ОСОБА_2 , причина смерті церебральний атеросклероз» (а.с.3).

Інші докази на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Як передбачено ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до абз.15 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування.

Порядок проведення державної реєстрації смерті врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, зі змінами та доповненнями.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» регламентований порядок проведення державної реєстрація смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" передбачено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами.

ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Так, у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 337/3725/22 (провадження № 61-1746св23) зазначив, що « підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю».

Також у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 20 грудня 2018 року в справі № 707/1607/16-ц (провадження № 61-15144св18), вказав, що «посилання заявника на застосування «намібійського винятку» не дає підстав для висновку, що факт смерті може підтверджуватися лише документами, виданими органами на непідконтрольній території України. Заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази, які не отримані від органів тимчасово окупованій території. Такими доказами можуть бути пояснення свідків, фототаблиці тощо. Верховний Суд наголошує, що розгляд цієї категорії судових справ повинен відбуватися за загальними правилами здійснення цивільного судочинства з врахуванням окремих винятків, їй притаманних; а отже, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Ухвалюючи рішення у справі, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004 року). Досліджуючи виключно докази, надані органами, утвореними на тимчасово окупованій території, суд позбавлений можливості належним чином встановити факт смерті на непідконтрольній Україні території».

Так, заявниця по даній справі в обґрунтування поданої заяви додала до неї лише виключно документи, видані органами, утвореними на тимчасово окупованій території, а саме: копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 02.08.2023, в якому вказано що « ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Жорнище, Липовецького району Вінницької області, у віці 88 років, актовий запис від 02.08.2023 за № 1207» (а.с.4) та копію довідки про причини смерті за № 52 від 02.08.2023, в якій зазначено, що « ІНФОРМАЦІЯ_2 о 12:50 год. у віці 88 років померла ОСОБА_2 , причина смерті церебральний атеросклероз» (а.с.3).

Виходячи з наведеного суд вважає, що заявниця не довела перед судом достатніми, належними, допустимими та достовірними доказами факту смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України.

Виходячи з наведеного, в задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити за необґрунтованістю.

Також, суд вважає за необхідне роз`яснити заявниці, що відмова з цієї підстави не перешкоджає її праву на повторне звернення з такою же самою заявою до будь якого суду на території України, після усунення обставин, які стали підставою для відмови у задоволені заяви.

ЄСПЛ у справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, рішення від 26.07.2007, пункт 29, зазначив, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням вважає, що відмовляючи в задоволені даної заяви - не допустив надмірного формалізму, а навпаки, як щоб суд задовольнив заяву, то допустив би надмірну гнучкість.

Також, слід роз`яснити учасникам цивільної справи, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.268, 294, 317, 318 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволені заяви ОСОБА_1 «про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України»,- відмовити.

Роз`яснити заявниці, що відмова з цієї підстави не перешкоджає її праву на повторне звернення з такою же самою заявою до будь якого суду на території України, після усунення обставин, які стали підставою для відмови у задоволені заяви.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення складено 02.07.2025 о 12.00 год.

Суддя Олена САЄНКО