Справа № 202/3068/20
Провадження № 2/202/81/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі

цивільну справу №202/3068/20

за позовом

Керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області, правонаступником якої є Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради

до

ОСОБА_1

треті особи, які не заявили самостійних вимог щодо предмету спору

ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

ОСОБА_5

про витребування майна

за участю:

прокурора Чабаненко Т.В.

представника ДМР Скосарева І.Д.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Бабака Є.В. (в режимі ВКЗ)

третьої особи ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

У травні 2020 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області, правонаступником якої є Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра Дніпропетровської області, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про витребування майна.

Позов мотивований тим, що під час здійснення представницьких повноважень Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 1 встановлено безпідставне вибуття із комунальної власності територіальної громади м. Дніпра нерухомого майна житлового фонду, а саме квартири АДРЕСА_1 . 14 вересня 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 року у справі № 201/6698/18 зареєстровано право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 . Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 у справі № 201/6698/18 задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області та скасовано вказане рішення, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено у повному обсязі. При цьому, постановою суду апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не була приватизована та є об`єктом права комунальної власності. Разом із цим, на час прийняття рішення судом апеляційної інстанції, квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20 вересня 2018 року ОСОБА_6 відчужено на користь ОСОБА_5 . У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2018 року спірну квартиру ОСОБА_5 відчужено на користь ОСОБА_1 . Вказане свідчить про те, що спірна квартира вибула із власності територіальної громади м. Дніпра без її волі та Дніпровська міська рада, як власник спірного майна, має право на його витребування на підставі статті 388 ЦК України.

Позивач просив витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року позов керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про витребування майна задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.03.2023 рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року в частині задоволення первісного позову керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про витребування майна та судового збору скасовані, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

28.06.2023 справа надійшла в провадження судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Кіблицької Д.А.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2024 року, на підставі розпорядження № 207 від 10.09.2024 керівника апарату Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Виноградова А.С., матеріали цивільної справи № 202/3068/20 (провадження № 2/202/297/2024), передані головуючому судді Михальченко А.О.

11.09.2024 справа прийнята до загального позовного провадження суддею Михальченко А.О. та призначено підготовче судове засідання.

04.12.2024 підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду по суті.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Додатково пояснила, що ОСОБА_1 не довів, що спірна квартира придбана ним добросовісно, а також те, що він з сім`єю у ній мешкає і іншого житла не має.

Представник ДМР Скосарев І.Д. підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач та його представник просили у задоволенні позову відмовити, оскільки в розумінні ст.ст. 330, 388 ЦК України, ОСОБА_9 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яка була ним придбана за договором купівлі-продажу та на момент укладання правочину ОСОБА_5 надала правовстановлюючі документи на вказану квартиру, про претензії третіх осіб йому не було відомо, тому він не мав жодних сумнівів з приводу належного власника квартири. Після укладання договору купівлі-продажу квартири розпочав ремонтні роботи, для подальшого нормального проживання із сім`єю, оскільки на момент купівлі квартира не була придатна для проживання. Наголошував, що йому не було відомо про те, що ОСОБА_5 не мала права відчужувати квартиру, оскільки на момент укладання правочину жодних обмежень і заборон не існувало. Також зазначив, що вказана квартира є його єдиним житлом, іншої власності він не має. Просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_2 підтримала позицію відповідача.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилась, про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином.

Заслухавши учасників судового розгляду, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06.08.2018 за ОСОБА_6 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

20.09.2018 ОСОБА_6 подарував вказану квартиру ОСОБА_5 , що підтверджується копією договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. за реєстровим №1323. Право власності ОСОБА_5 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.09.2018 на підставі рішення про державну реєстрацію №43469967.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.19.2019 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2018 в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,2 кв. м., житловою площею 38,5 кв. м., та додаткове рішення цього ж суду від 06 травня 2019 року скасовано та у скасованій частині ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено у повному обсязі.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не була приватизована та є об`єктом права комунальної власності.

11.10.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Байдук М.М., та зареєстровано в реєстрі за № 12241.

З інформаційної довідки 43362316 судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним житловим приміщенням, яке належить ОСОБА_1 .

За наявними даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб у вказаній квартирі зареєстровані: з 10.01.2020 ОСОБА_2 (третя особа, дружина відповідача), а з 10.01.2020 також їх неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Власник ОСОБА_1 у квартирі не зареєстрований.

При цьому, з медичної документації, судом встановлено, що ОСОБА_4 , 2011 р.н., є дитиною з інвалідністю, страждає на захворювання гемофілія А, тяжка форма, ускладнена інгібітором.

З акту обстеження домогосподарства за адресою: АДРЕСА_2 , від 10.03.2025 випливає, що у вказаній квартирі з 2019 року мешкає відповідач разом із дружиною та дітьми.

З довідки від 14.03.2025 №541 Виконавчого комітету відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб судом встановлено, що за адресою реєстрації у АДРЕСА_3 ОСОБА_1 зареєстрований, але не проживає з 2007 року.

Відтак, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , є єдиним житлом ОСОБА_1 та його сім`ї.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині четвертій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Відповідно до абз.2 ч.5 ст.390 ЦК України суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

Оцінці в справі, яка розглядається, підлягають не тільки обставини вибуття майна з володіння територіальної громади міста Дніпра, а й обставини набуття цього майна ОСОБА_1 у контексті добросовісності останнього набувача.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; […] за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). […] при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 203/4193/19 (провадження № 61-16780св21).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

Судом установлено, що на момент укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири були відсутні в реєстрі відомості про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяження. За даними реєстрів квартира належала продавцю ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 20.09.2018.

Таким чином, суд виходить із того, що укладаючи договір купівлі-продажу 11.10.2018 спірного нерухомого майна, стосовно якого в Державному реєстрі були наявні відомості про право власності продавця ОСОБА_5 і у той же час відсутні будь-які застереження щодо квартири та прав інших осіб на неї, ОСОБА_1 , як пересічний громадянин, без юридичної освіти, який вперше у житті купував нерухоме майно, не мав і не міг мати обґрунтованих сумнівів щодо існування прав на це майно у продавця, яка була не першим власником квартири, а тому дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 набула спірне нерухоме майно на підставі договору дарування у передбачений законом спосіб і правомірно очікував, що продавець мала право ним розпоряджатися, а він після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

Отже, у цій справі презюмується, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна.

Оцінюючи пропорційність втручання держави у право власності відповідача та забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, суд бере до уваги те, що наданими відповідачем доказами доведено, що квартира АДРЕСА_1 є його єдиним житлом у якому він мешкає тривалий час разом із сім`єю, у тому числі дитиною з інвалідністю. Протилежного позивач не доводив.

При цьому судом взято до уваги, що будинок у якому зареєстрований відповідач у м. Тернівці не є його власністю, а є батьківською хатою у якій він зареєстрований, але не мешкає з 2007 році, а відтак факт реєстрації ОСОБА_1 за іншою адресою не спростовує того, що він довго, відкрито та мирно мешкає у належній йому на праві власності квартирі.

Відтак, суд виснуває, що витребування у ОСОБА_1 спірного нерухомого майна на користь територіальної громади міста Дніпра є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, та покладає на нього надмірний індивідуальний тягар, спричинений відсутністю житла для проживання.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги про витребування майна у добросовісного набувача ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 76, 141, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суддя склав 02.07.2025.

Суддя АНАСТАСІЯ МИХАЛЬЧЕНКО