КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/7899/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року ухвалене під головуванням судді Новака Р.В. у місті Києві у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг та стягнення грошових коштів, у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь безпідставно перераховані на невідому картку іншого банку її кошти у розмірі 92 095 грн, пеню в розмірі 71 834 грн, у відшкодування завданої їй моральної шкоди 10 000 грн.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є клієнтом відповідача, відповідно, у неї в АТ КБ «Приватбанк» був відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1 . Вночі, 27 червня 2024 року на її електронну адресу надійшло повідомлення про нетиповий вхід у додатку «Приват24». Після таких дій, зайти в додаток «Приват24» вона не змогла. Вранці, вона звернулася до оператору відповідача та за допомогою оператора здійснила вхід до застосунку, в якому побачила перерахунок грошових коштів зі своєї картки на картку АТ «Райффайзен Банку» на загальну суму 92 095 грн. Вказує, що також звернулася до правоохоронних органів щодо вчинення відносно неї кримінального правопорушення.

02 липня 2024 року вона звернулася до відповідача з претензією щодо повернення їй викрадених коштів, проте 05 липня 2024 року отримала від відповідача відмову, яка мотивована тим, що клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення до банку та блокування платіжної картки. На час звернення до суду із позовом кошти не повернуті, тому позивач була вимушена звернутися до суду із даним позовом та просила вирішити спір у судовому порядку, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що списання грошових коштів з її карткового рахунку відбулося за її розпорядженням і вона повинна нести відповідальність за таку операцію, оскільки дане не відповідає дійсності.

Підтверджує, що при подачі позову вказала свій фінансовий номер: НОМЕР_5, проте вона перебуває в окупації, тому телефонний зв`язок за цим номером відсутній, доступні лише месенджери із використанням Wi-Fi-зв?язку.

Суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що грошові кошти були зняті з її картки у місті Дніпро, з використанням іншого мобільного пристрою, тоді як у цей час вона перебувала у місті Мелітополь та картка, з якої знімали кошти була безпосередньо у неї. Дані картки, ПІН-код, номер телефону, пароль від входу у додаток «Приват-24» нікому не надавала, тобто дотримувалася всіх заходів безпеки при користуванні карткою.

Сповіщення про нетиповий вхід у додаток надійшов лише один раз на поштову адресу вночі, проте до ранку подзвонити на гарячу лінію не могла, оскільки це неможливо з окупованої території. Зв`язатися з банком вдалося лише зранку з її місця роботи.

Тому вважає, що в повному обсязі довела неналежний переказ грошових коштів з її картки.

Звертає увагу суду, що відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткового рахунку відкритого на її ім`я, не є підставою для відмови у задоволенні позову. Даний правовий висновок був викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року по справі №176/1445/22.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначає про зняття саме кредитних коштів з її картки, що на думку позивача, тільки доводить те, що суд першої інстанції не уважно поставився до вирішення справи та до оцінки наданих нею доказів, оскільки мова в її позові йде тільки про зарплатну карту, про зникнення її особистих, зароблених, а не кредитних коштів.

Наголошує, відповідач не довів того, що вона сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера, фінансового телефону або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Доказів цього суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні також не зазначає.

07 квітня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ КБ «Приватбанк» - Пономаря С.Г., відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що вхід в додаток «Приват24» був здійснений під авторизацією позивача та з використанням її фінансового телефону. Повідомляє, що позивачка до ранку 27 червня 2024 року не вживала жодних дій на блокування її рахунку. Щодо відсутності мобільного зв`язку позивач не повідомляла банк. Вказує, що позовна заява подана через підсистему «Електронний суд», проте на окупованих територіях сайт електронного суду є недоступним, що ставить під сумнів перебування позивача на окупованій території.

Відмітив, що позивачка була зареєстрована в ПК «Приват24» з логіном НОМЕР_2 , номер телефону не змінювався останньою, або третіми особами, у зв?язку із чим, на номер телефону в разі проведення транзакцій та інших операцій, приходять повідомлення. sms-повідомлення використовуються банками у процесі двофакторної автентифікації клієнтів, що передбачає використання додаткової інформації, яка приходить у вигляді sms-повідомлення на телефон клієнта. При кожній спробі надходить нове sms-повідомлення з іншою інформацією. Двофакторна автентифікації вважається більш захищеним способом проти однофакторної. Тому відповідач вважає, що проведені операції з переказу коштів з картки позивача було здійснено особисто позивачем.

Щодо нарахування пені сторона відповідача вказує, що у зв?язку з відсутністю порушеного банком права позивача на безперешкодне користування та розпорядження своїми коштами на власний розсуд, відсутня будь-яка підстава для застосування норми матеріального права, яка може передбачати відповідальність у вигляді сплати неустойки.

Відповідач категорично заперечує проти позовних вимог в частині застосування ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у даних правовідносинах у цій справі, оскільки предметом спору є здійснення переказу грошових коштів.

Звертає увагу суду, що лише у випадку доведення позивачем своїх вимог відносно порушення банком строків виконання платіжних операцій, передбачених Законом України «Про платіжні послуги» або договором про надання платіжних послуг, можливе застосування відповідальності у вигляді нарахування пені - виключно на підставі ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги». Цього позивачем доведено не було.

Щодо відшкодування моральної шкоди вказує, що позивачем не надано жодних медичних документів або інших доказів, які доводять, що позивач зазнав душевних страждань саме від дій банку, і в чому полягали так страждання, тому в задоволенні вимог з відшкодування моральної шкоди як і всіх інших вимог слід відмовити за безпідставністю.

У судове засідання учасники справи справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 191-194) не з`явилися. Та заяв про відкладення розгляду справи із причин, які б могли бути визнанні поважними не подали.

Позивач у справі ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 195,196).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» за договором банківського обслуговування та на її ім`я був відкритий картковий рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті гривня.

27 червня 2024 року в проміжок часу з 1:50 по 2:50 було проведено 9 платіжних операцій щодо списання (перерахуванню) коштів, що підтверджуються платіжними інструкціями: Р24А0474 на суму 1 000 грн; Р24А9275 на суму 900 грн; Р24А4570 на суму 965 грн; Р24А9731 на суму 980 грн; Р24А7709 на суму 950 грн; Р24А3643 на суму 29 800 грн; Р24А6227 на суму 29 900 грн; Р24А9169 на суму 27 000 грн; Р24А8200 на суму 600 грн. Всього, у сумі 92 095 грн.

02 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася з заявою до правоохоронних органів про вчинення відносно неї кримінального правопорушення. Відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за №0000070 від 02 липня 2024 року з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за частиною четвертою статті 185 КК Розслідування на момент розгляду цієї справи триває, винні особи не встановлені.

02 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до банку з претензією про повернення грошових коштів на її картковий рахунок.

04 липня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» надано відповідь про відмову у поверненні коштів, що були списані 27 червня 2024 року, оскільки клієнт неce відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на платіжній картці даних, до моменту звернення клієнта в банк та блокування платіжної картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки платіжної картки в стоп-лист Платіжною системою.

За претензією позивачки, працівниками АТ КБ «ПриватБанк» по факту можливого шахрайства було проведено первісну перевірку та 12 липня 2024 року ОСОБА_1 було надано відповідь, у якій зазначено про те, що вказані позивачкою дії можливо було здійснити лише за допомогою використання її фінансового телефону та іншої особистої інформації, відтак у банку відсутні підстави для повернення коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, що транзакції грошових коштів з її рахунків були здійснені не нею.

Судом вказано, що кошти перераховані відповідно до здійснених операцій позивача, а тому вини банку в перерахуванні коштів третім особам не має, держатель невідкладно про операції, які він не здійснював, банк не повідомив, а відтак не має підстав для стягнення коштів з банку. Більше того, не проводити платежі банк не мав права, адже у відповідності до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України мав належним чином виконати передбачене договором зобов`язання.

Апеляційний суд не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705) (чинне на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Згідно з пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України "Про звернення громадян" (пункт 10 розділу VI Положення № 705).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 686/17744/21 вказано, що встановлення точного часу повідомлення банку клієнтом (користувачем) про втрату фінансового номеру телефону, при підозрі доступу третіх осіб до фінансового номеру телефону та інших неправомірних дій таких осіб, має вирішальне значення при визначені того, за проведення яких операцій несе відповідальність клієнт, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

У постановах Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18), від 24 липня 2019 року у справі № 753/16954/16-ц (провадження № 61-24323св18), від 01 липня 2020 року у справі № 712/9107/18 (провадження № 61-9877св19), від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 (провадження № 61-18544св19), від 07 липня 2021 року у справі № 370/476/16 (провадження № 61-10242св20), від 17 грудня 2021 року у справі № 263/3704/19 (провадження № 61-1799св21) від 13 червня 2022 року у справі № 587/586/21 (провадження № 61-19319св21), від 24 січня 2024 року у справі № 758/14517/18 (провадження № 61-12347св23) викладені правові висновки про те, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 зазначено, що: «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення №223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 5 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі №552/2819/16-ц (провадження №61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.

Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції. Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Аналогічний висновок наведений також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16-ц (провадження №61-17629св18).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №127/23496/15-ц (провадження №61-3239св18) зазначено, що «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та від 11 березня 2015 року №6-16цс15».

Аналогічний висновок наведений також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі №691/699/16-ц (провадження №61-16504св18).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі №766/19614/18 (провадження №61-19350св19) вказано, що «суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення. Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31712 грн., яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц (провадження №61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц (провадження №61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №182/3171/16 (провадження №61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі №179/1688/17 (провадження №61-12707св19). Колегія суддів також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год. 32 хв. по 04 год. 14 хв. 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_8 , у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню. Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1, не є підставою для відмови у задоволенні позову».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22 (провадження №61-8249св23) зроблено висновок, що «при відмові у задоволенні позову апеляційний суд вважав, що спірні операції позивачем вчинено за допомогою картки, яка була додана до сервісу Google Pay, який дозволяє безконтактне зняття готівки за допомогою засобів ідентифікації (паролі, QR-код, у тому числі сформований за допомогою системи інтернет-банкінгу, CVV/CVC-кодів, тощо), без розголошення яких інша особа, навіть перевипустивши сім-картку або маючи фінансовий телефон клієнта, не змогла б ні зайти до Приват24, ні змінити фінансовий номер клієнта, ні зняти чи переказати кошти з його рахунку. Апеляційний суд вказав, що невід`ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ y мережі Інтернет, і саме клієнт несе повну відповідальність за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на картці даних (пункт 2.1.4.12.3. Умов), а також за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до розголошення ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію; апеляційний суд не врахував, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними; суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що матеріали справи не містять Умов і правил надання банківських послуг, підписаних позивачем, тому їх не можна розцінювати як частину договору банківського обслуговування; суд першої інстанції встановив, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції; ОСОБА_1 як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі №521/20764/20 (провадження №61-4665св22) зазначено, що «апеляційний суд вважав, що клієнт несе повну відповідальність за операції проведені з фізичним пред`явленням його карти. Клієнт у свою чергу має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку. Позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують порушення його прав діями банку, отже, позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають; апеляційний суд не врахував, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними; тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в позові».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала, що 27 червня 2024 року на її електронну адресу надійшло повідомлення про нетиповий вхід у додатку «Приват24». Після таких дій, зайти в додаток «Приват24» вона не змогла. Вказала, що вона знаходиться на тимчасово окупованій території в м. Мелітополь Запорізької області. Вранці, вона звернулася до оператору відповідача та за допомогою оператора здійснила вхід до застосунку, в якому побачила перерахунок грошових коштів в проміжок часу з 1:50 по 2:50 було проведено 9 платіжних операцій щодо списання (перерахуванню) коштів зі своєї картки на картку АТ «Райффайзен Банку» на загальну суму 92 095 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 27 червня 2024 року позивач звернулася на гарячу лінію Банку, а також до правоохоронних із заявою про скоєння злочину, на підставі чого 02 липня 2024 року в ЄРДР було відкрито кримінальне провадження № 0000070 за фактом вчинення шахрайства.

Також відповідно до змісту листа від 05 липня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» розглянув звернення стосовно повернення коштів, які були списані 27 червня 2024 з платіжної картки № НОМЕР_3 та повідомлено, що переказ коштів з картки № НОМЕР_3 здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 (далі - Приват24). Вхід в Приват24 був здійснений під Вашою авторизацією. При даній процедурі клієнт вводить свої ім?я користувача і пароль та входить у Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до Банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів.

ОСОБА_1 вказувала, що вона не розголошувала третім особам інформацію про номери карткових рахунків, пін-коди та іншу конфіденційну інформацію, картки не втрачала, доступу до них треті особи не мали. Крім того, зазначала, що вона перебуває на окупованій території і її фінансовий номер телефону до якого прив`язана банківська карта неможливий, інформування за допомогою смс також неможливе.

Таким чином, після виявлення факту платіжних операцій, які він не виконував, ОСОБА_1 вчинила дії, передбачені пунктами 5, 6 розділу VI Положення № 705 щодо повідомлення емітента.

Суд першої інстанції вважав, що списання коштів з рахунку позивача сталося через те, що сам позивач повідомив стороннім особам інформацію, за допомогою якої вони отримали доступ до її карток та «Приват24».

Однак суд першої інстанції не врахував, що згідно вказаних вище норм права та правових висновків Верховного Суду саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Схожі висновки містять в постанові Верховного Суду від 29 березня 2024 року у справі №456/4026/21 (провадження №61-13330св23).

Однак АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати відповідні платіжні операції, зокрема, знімати та перераховувати кошти, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Матеріалами справи підтверджується, що вказана втрата коштів сталася за участю третіх невстановлених осіб. Виявивши безпідставне списання (переказ, зняття) коштів, позивач повідомив про цей факт банк та звернувся до правоохоронних органів. І в межах наявного кримінального провадження встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами позивача.

А посилання суду першої інстанції на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000070 від 02 липня 2024 року ще не завершене вищевказаних висновків не спростовують.

Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі №766/19614/18 (провадження №61-19350св19), сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням відкритих карткових рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування та зняття коштів, а банком не заперечено факту його звернення з вимогою про скасування цих транзакцій і повернення коштів.

Отже висновки суду про те, що операції щодо зняття та перерахунку коштів з банківських карток ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались повідомленням нею стороннім особам інформації, за допомогою якої вони отримали доступ до її карток та «Приват24», а умовами договору передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даної інформації, що виключає можливість задоволення позову, є помилковими.

Списання грошових коштів з карткових рахунків позивача відбулося не за її розпорядженням і вона не повинен нести відповідальності за такі операції.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, не спростовують вищевказаного обґрунтування.

Суд першої інстанції не врахував вищевказаних правових позицій Верховного Суду, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Надаючи оцінку вимогам позивачки про стягнення пені із відповідача у справі у відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з посилання на позицію Верховного Суду від 20.03.2019 року справа № 761/26293/16-ц, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між сторонами договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку і пов`язані із поверненням грошових коштів на рахунок позивача.

Зобов`язання банку із повернення грошових коштів на рахунок не може вважатись грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів клієнту, а в наданні банком послуг щодо їх зарахування.

За таких обставин ст.625 ЦК України, яка визначає правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, не поширюється на спірні правовідносини, оскільки зобов`язання з зарахування коштів не є грошовим, а відповідальність за його порушення передбачена спеціальним Законом.

Відтак, підстави для стягнення пені з відповідача на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні, оскільки зазначена норма Закону застосовується у зв`язку із неналежним виконанням банком зобов`язань за договором банківського вкладу, тоді як у даній справі, рішення в якій є предметом перегляду, спірні правовідносини виникли з іншого договору - договору банківського рахунку, який за своєю правовою природою є відмінним від договору банківського вкладу.

Щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що оскільки позивачем не надано доказів про порушення АТ КБ «ПриватБанк» умов укладеного між сторонами договору надання банківських послуг даним договором не передбачено стягнення моральної шкоди, а тому посилання про стягненні моральної шкоди та інших витрат, заявлених у позові, є необґрунтованими.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. 1066, 1073 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_1 ) безпідставно перераховані на картку іншого банку кошти у розмірі 92 095 (дев`яносто дві тисячі дев`яносто п`ять гривень) грн.

В задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв