Справа №: 398/4206/24
провадження №: 2/398/420/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"17" червня 2025 р. м.Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

у складі: головуючої судді Голосеніної Т.В.

за участі: секретаря судового засідання Шаповал І.Ф.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Олександрія цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог - Комунальне підприємство «Житлогосп», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням колишню дружину ОСОБА_3 та сина ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради №123 від 25.03.1994 року йому видано ордер на вселення у двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яку було визначено як службову Олександрійського підприємства теплових мереж та дозволено проживати позивачу та членам його сім`ї дружині ОСОБА_5 та сину ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 22.02.2001 року №143 виключено з числа службових двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та дозволено ЖЕК №4 укласти договір найму житлового приміщення на загальних підставах з позивачем.

Відповідно до Розпорядження Олександрійської міської ради №28 від 19.02.2016 року вул.Семашка перейменовано на вул.Ярмаркову.

На даний час квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності на балансі КП «Житлогосп».

Згідно договору найму на житло б/н Н/Ж/2024 від 08.08.2024 року позивач є наймачем житлового приміщення.

У 2008 році позивач припинив шлюбні стосунки з відповідачем ОСОБА_3 .

На даний час у квартирі позивача залишаються зареєстрованими колишня дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 , хоча у спірній квартирі не проживають з 2010 року. За весь час відповідачі квартирою не цікавилися, комунальні послуги не сплачували.

Відповідачі виїхали з квартири добровільно, особисті речі відповідачів в квартирі відсутні, добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляються.

На даний час у позивача виникла необхідність в оформленні житлової субсидії, однак за умови реєстрації у спірному житлі відповідачів позивач цього зробити не може, тому вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

Просить визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 такими, що право втратили користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 10.09.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Представник відповідача направила до суду відзив на позов, в якому просила відмовити у задоволенні позову повністю. Відзив мотивований тим, що У 1990 році відповідачка та позивач уклали шлюб та від спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_1 . Мати відповідачки спочатку зареєструвала позивача у своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_2 та допомогла останньому працевлаштуватися слюсарем у Теплокомуненерго.

Також мати відповідачки посприяла аби відповідачу у 1994 році було надано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Приблизно у період 2000-2001 роках позивач став зловживати алкогольними напоями, застосовувати до відповідачки фізичну силу, приводив додому п`яних товаришів та після цього вона з сином вирішала виїхати в інше приміщення. До поліції не зверталася, оскільки не хотіла розголосу цієї ситуації. До теперішнього часу позивач зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя та створив у квартирі антисанітарні умови. У 2021 році син відвідав відповідача у спірній квартирі аби забрати свої речі та зробив фото умов, які створив позивач. Декілька років тому відповідачка неодноразово пропонувала позивачу приватизувати квартиру, аби квартира залишилася у спадок сину, проте позивач не хотів цього робити. У 2000-х роках, до переїзду відповідачки з сином в орендовану квартиру, у спірному житлі були встановлені лічильники на воду та газ і на той час була відсутня заборгованість за комунальні послуги. Після того, як відповідачі переїхали проживати в іншу квартиру, позивач накопичив борги за комунальні послуги, було постановлено рішення суду у 2024 році, в ході виконання якого помилково було арештовано особові рахунки сина - ОСОБА_1 . Нещодавно відповідачка дізналася, що позивач проживає з невідомою жінкою, яка називає себе його родичкою та збирає документи для приватизації квартири. Позивач в свою чергу, через зловживання алкогольними напоями, перебуває у неадекватному, а тому у відповідачки є підстави вважати, що по відношенню до позивача та спірної квартири можуть бути проведені шахрайські дії, які призведуть до втрати житла. Відповідач зазначає, що вона та її син з поважних причин не могли проживати у спірній квартирі, оскільки позивач створив нестерпні умови для проживання. Позивачка та її син не втрачали інтересу до житла, в якому зареєстровані, проте фізично проживати там не могли через аморальну поведінку позивача та зловживання ним алкогольними напоями.

Ухвалою суду від 17.06.2025 року за клопотанням позивача провадження у справі закрите в частині позовних вимог про визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні 17.06.2025 року представнику відповідача ОСОБА_6 було відмовлено у прийнятті письмових документів, а саме, запит ОСОБА_7 до КП "Житлогосп", поданий 24.07.2013 року, та лист-відповіді від 29.07.2013 року, оскільки всупереч вимог частин 3,4 та 8 ст.83 ЦПК України представник відповідача заявила клопотання про долучення доказів вже після дослідження письмових документів перед судовими дебатами, пропустивши строки визначені ухвалою про відкриття провадження та не вказавши суду поважні причини неможливості їх подання або причини, що не залежали від неї. Зазначення такої причини, що відповідачка лише зараз знайшла певні документи суд не вважає поважними.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, вказаних у позові. Просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні з позовними вимогами не погодились, просили у задоволені відмовити з підстав, вказаних у відзиві.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду пояснення, які ідентичні поясненням відповідачки ОСОБА_3 , також зазначив, що не втрачав інтересу до спірної квартири, однак фактично не може там проживати, оскільки позивачем створені антисанітарні умови.

Представник третьої особи КП «Житлогосп» у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, пояснень не надав.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, вислухавши свідків приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради №123 від 25.03.1994 року ОСОБА_1 позивачу по справі, видано ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 житловою площею 27,65 кв.м., зазначено, що квартиру рахувати службовою Олександрійського підприємства теплових мереж та дозволено проживати в ній слюсарю ОСОБА_1 , склад сім`ї 3 чоловіка. Проживає у трикімнатній квартирі АДРЕСА_5 , всього 7 чоловік.

Згідно рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради №143 від 22.02.2001 року, за поданням Олександрійського державного комунального підприємства «Теплокомуненерго», виключено з числа службових двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 та дозволено житлово-експлуатаційній конторі №4 укласти договір найму житлового приміщення на загальних підставах з ОСОБА_1 , склад сім`ї 3 чоловіка. Працює на підприємстві з 1990 року по даний час.

08 серпня 2024 року між КП «Житлогосп» та ОСОБА_1 позивачем у справі, укладено договір найму на житло б/н НЖ/2024 в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до умов якого позивачу, як наймодавцю, та членам його сім`ї ОСОБА_3 (колишня дружина) та ОСОБА_1 (син), надано у користування двокімнатну квартиру, що стоїть у наймодавця на балансі, за адресою: АДРЕСА_3 .

Також судом встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 ( ОСОБА_8 ) розірвали шлюб 22.01.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29.06.2024 року.

Факт реєстрації відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується довідкою Управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради від 13.06.2024 року №3067/92/16 та довідкою про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, яка видана головою ОСББ «Спортивне 22» від 23.07.2024 року.

Відповідно до акту про фактичне проживання/не проживання особи за адресою: АДРЕСА_3 від 23.07.2024 року, який складено у складі комісії ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 встановлено, що у квартирі АДРЕСА_4 фактично проживає 1 особа ОСОБА_1 , 1967 року народження, зареєстровані у квартирі, але фактично не проживають ОСОБА_1 , 1990 року народження, та ОСОБА_3 , 1971 року народження, з 2010 року.

Також, довідкою про звірку взаєморозрахунків на особовому рахунку № НОМЕР_1 , яка видана ТОВ «Кіровоградська обласна ЕК» Олександрійським ЦОС зазначено, що за адресою: АДРЕСА_3 станом на 02.08.2024 рік відсутня заборгованість за електропостачання.

Свідоцтвом про народження від 01.06.1990 року серія НОМЕР_2 підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином позивача ОСОБА_1 .

Окрім цього, у матеріалах справи наявні скріни відправлених фото у мессенджері «Телеграм», на яких зображені фото приміщення з брудним посудом, відклеєними шпалерами на стелі та сміттям. Скріни датовані 06.11.2021 року.

Статтею 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло.

Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 61 ЖК України, користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на житлове приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як зазначено в п. 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті71,72,116,156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова ВС від 18.01.2023 у справі № 442/810/22, провадження № 61-8377св22).

Під час розгляду справи було встановлено, що позивач, будучи слюсарем Олександрійського підприємства теплових мереж, разом з членами своєї родини відповідачами по справі, відповідно до рішення виконкому Олександрійської міської ради 25.03.1994 року, отримав ордер на службове житло квартиру АДРЕСА_1 .

У зазначеному рішенні виконкому зазначено, що позивач, на час отримання ордеру, проживає у трикімнатній квартирі АДРЕСА_7 , всього 7 чоловік.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 зазначала, що на час отримання ордеру на спірну квартиру вона та позивач проживали разом у матері відповідачки за адресою АДРЕСА_2 та остання допомогла позивачу отримати ордер на спірну квартиру, проте, жодних доказів відповідачка з цього приводу суду не надала.

Окрім цього, відповідач ОСОБА_3 зазначила, що відповідач зловживав спиртними напоями та створив вдома нестерпні умови для проживання, що змусило відповідачів виселитися зі спірної квартири та орендувати інше житло.

Факт неможливості подальшого проживання у спірній квартирі також зазначив у своїх поясненнях відповідач ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

Так, відповідач у своїх поясненнях зазначила, що вона була вимушена виселитися зі спірної квартири через поведінку позивача, який зловживав спиртними напоями та, після їх виселення, вів аморальний спосіб життя та привів квартиру до антисанітарного стану, у зв`язку з чим відповідачі в подальшому не могли також проживати у спірній квартирі.

Відповідно до п.2.1.4 договору найму на житло б/н НЖ/2024 в будинках державного і комунального житлового фонду від 08.08.2024 року зазначено, що наймодавець - КП «Житлогосп» має право у судовому порядку виселити наймача, членів його сім`ї або інших осіб, які проживають разом з ним, без надання іншого житла, якщо вони систематично псують чи руйнують приміщення або використовують його не за призначенням, або створюють неможливі умови для спільного проживання з ними інших мешканців.

Відповідачами, на підтвердження факту неможливості проживання у спірній квартирі через спосіб життя позивача та приведення її до ані санітарного стану, у якості доказу, надано суду скріншоти з мессенджера «Телеграм», де зображені окремі кімнати квартири (в кімнатах наявний брудний посуд, відклеєні шпалери зі стелі та розкидані речі), також суду надані роздруковані фото.

Проте, вищезазначене підтверджує факт можливості безперешкодно відповідачу ОСОБА_1 відвідувати, перебувати та пересуватися у спірній квартирі, тобто позивач не чинив опору щодо можливості відповідачам проживати у квартирі.

Окрім цього, у матеріалах справи відсутні дані щодо звернень до наймодавця - КП «Житлогосп» інших мешканців будинку, або ж самих відповідачів, з приводу неналежного утримання позивачем спірної квартири, як це передбачено договором найму на житло б/н НЖ/2024 в будинках державного і комунального житлового фонду від 08.08.2024 року.

Також, матеріалами справи не підтверджений факт несплати позивачем комунальних послуг, послуг за утримання будинку та прибудинкової території.

Щодо тверджень відповідачів про невтрату інтересу до спірної квартири суд зазначає наступне.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові у справі № 227/1044/20 від 21 липня 2021 року зауважив, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідно до п.2.2.7 договору найму на житло б/н НЖ/2024 в будинках державного і комунального житлового фонду від 08.08.2024 року зазначено, що наймач, за наявності відповідних умов у членів сім`ї, має право вимагати розподілу особового рахунку і переукладення договору найму з членами сім`ї наймача.

Згідно зі ст.66 ЖК Української РСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється, виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, передбачений порядок розподілу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир. Мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. За умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Порядок укладення, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг врегульовано ст. 13 цього Закону, яка передбачає, що відносини між споживачами та виконавцями у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Отже, розподіл особового рахунку можливий лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг

Матеріали справи не місять доказів щодо звернення відповідачів до відповідних комунальних установ, наймодавця з вимогою про розподіл особових рахунків, відомостей щодо наявних домовленостей по оплаті житлово-комунальних послуг між наймачем та членами його родини.

Відсутні також докази того, що відповідачі намагалась досягти домовленостей щодо розподілу оплати житлово-комунальних із наймачем або наймодавцем, та останніми було відмовлено відповідачам у вирішенні цього питання.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачі, будучи зареєстрованими у спірній квартирі, маючи постійний та безперешкодний доступ у житлове приміщення не виявили бажання нести разом з позивачем тягар щодо її, оскільки позивач самостійно сплачував послуги за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень як за себе особисто, так і за осіб, які зареєстровані у спірній квартирі.

Оплата відповідачем у 2025 році перед судовими дебатами частини комунальних послуг не підтверджує, що відповідач не втратила інтересу до квартири.

Вищенаведені факти підтверджують свідому поведінку відповідачів, що свідчить про втрату ними інтересу до спірної квартири.

Окрім цього, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 зазначила, що знає позивача та відповідачку як колишніх сусідів. У період спільного проживання позивача з відповідачкою, як чоловіка та жінки, відповідачка їй жалілася, що позивач її б`є, також свідок неодноразово бачила позивача у стані алкогольного сп`яніння. В подальшому позивач та відповідачка розлучилися, позивач залишився проживати у квартирі, а відповідачка з сином виїхала в інше житло. Свідок також зазначила, що відповідачка не повідомляла їй про намір далі проживати у спірній квартирі, також не бачила, аби позивач проживав з кимось іншим.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні зазначила, що вона є подругою відповідачки та в подальшому вони стали кумами. Позивач часто ревнував відповідачку, коли вживав алкоголь, то міг її побити. Через агресивну поведінку відповідачка розлучилася з позивачем та виїхала до іншого житла. В подальшому відповідачка придбала іншу квартиру та одружилася з іншим чоловіком. Також свідок зазначила, що відповідачка хотіла залишити квартиру для сина. У сина є ключі від спірної квартири та він неодноразово туди ходив.

Однак, окрім показань свідків щодо неможливості проживання відповідачки у спірній квартирі через неналежну поведінку позивача це не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, оскільки у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт, що свідчить про прояв інтересу відповідачів до спірної квартири, про поважність причин відсутності відповідачів у житловому приміщенні, оскільки на протязі 15 років (з 2010 року) відповідачами не вчинено жодних дій, які б свідчили про намір проживати або утримувати спірне житло.

Факт реєстрації відповідачів у спірному приміщення не дає можливості позивачу отримати субсидію, а також покладає тягар сплати за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9,61,66,71,72,179 ЖК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", ст.ст. 3,5,15,16,13,89,258-261,265,268, 273 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Комунальне підприємство «Житлогосп», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 23.06.2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання і реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Представник позивача: Боровський Володимир Володимирович, місцезнаходження: АДРЕСА_8 ;

Відповідачі: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5

місце реєстрації відповідачів: АДРЕСА_3 ;

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Харута Вікторія Анатоліївна, місцезнаходження: м.Олександрія, вул.Софіївська, 10;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Комунальне підприємство «Житлогосп», , юридична адреса: м.Олександрія, вул.Григорія Усика, 29.

Суддя: Т.В.Голосеніна