Справа № 466/6078/25
Провадження № 2-з/466/62/25
У Х В А Л А

про забезпечення позову

27 червня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд міста Львова

в складі: головуючого-судді Невойта П.С.,

секретаря с/з Мацелюх І.І.,

справа № 466/6078/25,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Плат Єлизавети Ігорівни, про забезпечення позову у цивільні справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

25.06.2025 року одночасно з позовною заявою від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Плат Єлизавети Ігорівни надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом тимчасової заборони на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до набранням законної сили рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини, без письмової нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_1 .

Заява мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 . Підставою для звернення є наявність обґрунтованих ризиків для безпеки та належного розвитку дитини у зв`язку з поведінкою відповідачки, яка має діагностовану алкогольну залежність, відмовляється від лікування, та в присутності дитини неодноразово перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння, що підтверджується медичними висновками та протоколами про адміністративні правопорушення.

Станом на дату подання цієї заяви в Україні діє правовий режим воєнного стану, а відтак згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (зі змінами) мати дитини, яка є громадянкою України, має право вивезти дитину за межі України без згоди батька. Такий правовий режим створює реальні ризики вивезення дитини за межі України до остаточного вирішення спору судом.

Крім того, і відповідачка, і дитина є громадянами Республіки Польща та мають дійсні документи на проживання в Королівстві Іспанія, де наразі тимчасово перебувають батьки відповідачки. За словами останніх, а також зі змісту зафіксованої розмови 10.06.2025 року в присутності працівників поліції, батько відповідачки погрожував, що «вивезе й дочку, і внука» за кордон без жодної згоди іншого з батьків. Такі дії не лише свідчать про реальні наміри залишити територію України, але й можуть унеможливити подальше виконання рішення суду.

Позивач також неодноразово фіксував непередбачувану, неадекватну поведінку відповідачки, яка свідчить про відсутність стабільного контролю над її діями. За таких умов існує обґрунтований ризик того, що відповідачка або її родичі можуть самостійно вивезти дитину за кордон без повідомлення та згоди батька, що суперечить найкращим інтересам дитини.

Відтак, просить задоволити подану заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 153 ЦПК України, суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши доводи представника заявника, суддя приходить до висновку про те, що вимоги заяви задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, що становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду. Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частинами першою та шостою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Так, заява представника позивача вмотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 разом з дитиною може виїхати за кордон і ці обставини можуть ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. До заяви про забезпечення позову додає копії паспортів на ім`я відповідачки та дитини громадян Республіки Польща; копії посвідок на проживання на ім`я відповідачки та дитини в Королівстві Іспанія. Відтак посилання заяви на ризики унеможливлення виконання рішення суду по суті є припущенням представника позивача щодо обставин, які за умови їх доведеності могли б розглядатися в якості підстав для забезпечення позову.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27.02.1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (Заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (№2) від 27.11.1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст.8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996 року, п. 78).

Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.

У частині другій ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині першій ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

При цьому, положеннями даної норми права, заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти певні дії як правило застосовуються щодо відповідача.

У даному ж конкретному випадку малолітня дитина не є відповідачем у справі, а питання тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 441 ЦПК України та може мати місце за поданням державного виконавця на стадії виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Законодавчо визначено, що в умовах воєнного стану процедуру перетину кордону дитини спрощено з урахуванням найвищих інтересів дитини та з міркувань її безпеки, а заявник у свою чергу вимагає всупереч закону заборонити дитині в супроводі матері, яка, до речі, не позбавлена батьківських прав відносно дитини, виїзд за кордон України на безпечну територію без його згоди, навіть, якщо на то буде реальна загроза життю дитини.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 року (справа №754/7569/21, провадження №61-15886сво2) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон України, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, відтак у задоволенні заяви представнику позивача ОСОБА_1 - адвокату Плат Є.І. про забезпечення позову слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.149-153, 260-261 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

у задоволенні заяви від 25.06.2025 року представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Плат Єлизавети Ігорівни, про забезпечення позову у цивільні справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подання в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя: П. С. Невойт