УХВАЛА

21 червня 2025 року

м. Київ

справа № 127/11397/24

провадження № 61-7079ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Лавренчуком Андрієм Сергійовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди, в якому просив:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 інформацію, поширену відповідачами у заявах, адресованих Вінницькому національному університету імені М. І. Пирогова, щодо вжиття заходів із недопущення ОСОБА_1 до медичної практики;

- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь по 80 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачі, використовуючи доступ до цивільної справи № 127/34793/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в своїх особистих корисливих цілях, звернулися до керівника Вінницького національного медичного університету імені М. І. Пирогова, студентом / інтерном якого є ОСОБА_1 , із заявами про недопущення його до медичної практики, у яких було розповсюджено його персональні дані (медичні діагнози) та прохання направити його на примусове лікування. Зокрема, у заявах відповідачів до навчального закладу від 10 та 12 січня 2024 року зазначено: «...ваш інтерн/ студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки - антидепресанти і транквілізатори. При цьому ОСОБА_1 вживає їх в такій кількості, що не може усвідомлювати в повній мірі значення своїх дій... ...Може становити загрозу для пацієнтів та оточуючих... ...Вжити заходів для недопущення ОСОБА_1 до медичної практики... ...Направити ОСОБА_1 на примусове лікування...». Розповсюджена відповідачами інформація є неправдивою та конфіденційною, оскільки позивач приймав відповідні ліки виключно за призначенням лікаря, а саме звернення до лікаря було викликане поданням до нього позову одним із відповідачів - ОСОБА_2 - про стягнення великої суми боргу, який виник внаслідок шахрайства з боку відповідачів, за фактом чого наразі проводиться досудове розслідування за частиною другою статті 355 КК України. Заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняті адміністрацією навчального закладу, після чого ОСОБА_1 викликали до керівництва для надання пояснень, що завдало йому значної моральної шкоди та психологічних страждань.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року, позовні вимоги залишено без задоволення. Стягнено з ОСОБА_1 на користь відповідачів по 5 679,60 грн витрат на проведення судової експертизи.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано тим, що висловлювання у заявах відповідачів мають характер оціночних суджень, оскільки, на переконання суду, має значення не лише семантика окремих слів, але й експліцитний смисл фрази в контексті всієї заяви, а тому вказане висловлювання не підлягає спростуванню. Щодо поширених відповідачами суджень щодо позивача суд дійшов висновку, що вони є лише висвітленням суб`єктивної думки відповідачів, така спірна інформація не є недостовірною та не порушує прав позивача, тому не є предметом судового захисту, не порочить честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 . Цей текст є вираженням суб`єктивної думки, тобто не є твердженням, висловленим ними особисто про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками. Такі висновки не можуть бути ні спростовані, ні підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. Щодо викладеного у заявах фактичного твердження про те, що «ваш інтерн/студент самостійно призначає собі і вживає сильнодіючі ліки - антидепресанти і транквілізатори», матеріалами справи встановлено, що така інформація не є не недостовірною, а надана самим позивачем.

30 травня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої та апеляційної інстанції винесені без урахування наданих доказів, поверхневим з`ясуванням обставин справи, із відхиленням від висновку експерта, застосовано норму права, яка виключена - частина третя статті 277 ЦК України, винесене з порушенням норм матеріального права, що підлягає до скасування. Судами не взято до уваги, що поширена інформація є негативною та містить фактичне твердження та прийшли до помилкового висновку, що шкоди позивачу не заподіяно і заяви відповідачів не містять підстав для задоволення позову. Суд апеляційної інстанції не є спеціалістом у медичній галузі, однак надав власну оцінку фармакотерапевтичній групі та способом і наслідкам дії лікарських засобів «Гідазепам» та «Флуксен», вважаючи, що їх вживання може впливати на людину як транквілізатор та антидепресант, при чому не роз`яснюючи цих двох понять.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі

№ 10- р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди в розмірі 160 000,00 грн.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Справа № 127/11397/24 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 01 травня 2025 року у справі № 127/11397/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко