ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/4120/24 Головуючий суддя І інстанції Мельникова І. Д.
Провадження № 22-ц/818/2206/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2025 року, у справі № 643/4120/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 , аліменти на утримання їх повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 27 квітня 2024 року по заплановану дату закінчення навчання - 30.09.2026 року, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/12187/20 від 09.09.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано та стягнено з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 19.11.2020 року до досягнення дітьми повноліття на підставі судового наказу по справі № 643/17990/20 від 15.12.2020 року. Діти перебувають на утриманні Позивача. Після досягнення їх сином ОСОБА_3 18-ти років він продовжив навчання у районному комплексі № 2 загальноосвітньої школи ім. Ігнатія Лукасевич у м. Освенцим, II загальноосвітнього ліцею спортивної майстерності з 01.09.2022 року до 26.04.2024 року. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави по справі № 554/9448/22 від 24.11.2022 року, було стягнуто з Відповідача - ОСОБА_1 на користь Позивача - ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, на період навчання, починаючи з дня подання до суду позовної заяви з 07.09.2022 р. по заплановану дату закінчення навчання 26.04.2024 р., але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 23 років.

На даний час вказаний у рішенні суду строк сплати аліментів скінчився, але їх син ОСОБА_3 не досяг віку 23 років та продовжує навчання у відділі фізичного виховання, Академія фізичного виховання імені Єжи Кукучки у м. Катовиці Республіки Польщі, стаціонарної форми навчання 1 ступеня, другий семестр, з 01.10.2023 року, очікуваний термін завершення навчання - 30.09.2026 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 25 квітня 2024 року по заплановану дату закінчення навчання 30.09.2026 року, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без розгляду.

Вказав, що його повнолітній син, ОСОБА_3 , дійсно навчається на денній формі навчання в Академії фізичного виховання імені Єжи Кукучки в м. Катовиці, Республіка Польща, де і фактично проживає. Вказані обставини наведені в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення. Однак, повністю заперечує факт проживання позивачки ОСОБА_2 разом з сином в м. Катовиці Республіки Польща. Суд першої інстанції не дослідив цих важливих обставин справи, не надав їм належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного і необґрунтованого судового рішення. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують обставини спільного проживання позивача ОСОБА_2 та повнолітнього сина ОСОБА_3 як станом на момент звернення до суду з позовом, так і на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі. Тобто, вчинення процесуальної дії ОСОБА_2 (подання позову до суду) не відповідає вимогам частини 3 статті 199 Сімейного кодексу України, а також частин 1, 2 статті 4, частини 1 статті 13 ЦПК України.

Зазначив, що у постанові від 17.04.2024 по справі № 750/10188/20 Верховним Судом зроблено правові висновки про те, що при розгляді справ стосовно стягнення аліментів на утримання дитини однією з обставин, що підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі. Аналогічні правові висновки відображено у постановах Верховного Суду від 29.08.2024 по справі № 395/1083/20, від 30.08.2023 по справі № 495/5950/21, від 17.04.2024 по справі № 750/10188/20, від 29.06.2022 по справі № 596/826 21- ц, від 28.06.2023 по справі № 186/126/21. Крім того, Верховним Судом при розгляді подібних спорів неодноразово робилися висновки про те, що аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 29.08.2024 по справі № 395/1083/20).Однак, місцевий суд, в порушення закону, при розгляді справи не врахував вищенаведених правових висновків Верховного Суду.

Зауважив, що 20.09.2024, тобто на час розгляду у суді цієї справи №643/4120/24 (про стягнення аліментів у зв`язку з навчанням ОСОБА_3 в м. Катовиці, Республіка Польща), ОСОБА_2 подає позов до суду про стягнення аліментів на її користь вже на утримання іншої їх доньки ОСОБА_4 у зв`язку з продовженням нею навчання у Харківському національному університеті радіоелектроніки (Україна), з денною формою навчання. При цьому, визначальне значення має та обставина, що саме пані ОСОБА_5 подає до суду позови про стягнення аліментів на її користь на утримання повнолітніх дітей ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), які фактично проживають у різних країнах та навчаються на денній формі (стаціонар) навчальних закладах. Однак, за об`єктивних обставин ОСОБА_2 , a priori, не може одні спільно проживати разом з дочкою ОСОБА_4 в Україні та одночасно з сином ОСОБА_3 в Республіці Польща. В обставини є взаємовиключними.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 390/ зроблено правовий висновок про те, що добросовісність - це певний стан поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire с factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на рим правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra ft proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, щ відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сто: яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Враховуючи наведені вище обставини в частині подання взаємовиключних позовів, поведінку ОСОБА_2 не можна вважати добросовісною.

Звертає увагу суду, що, після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , він продовжив належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, у тому числі, щодо сплати аліментів на утримання своїх дітей та інших додаткових витрат. Станом на теперішній час, він продовжує, в силу своїх фінансових можливостей, забезпечувати матеріально своїх повнолітніх дітей. Водночас, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджує - потребу ОСОБА_3 у додатковій матеріальній допомозі з його сторони через продовження ним навчання. Долучена позивачем довідка з Академії фізичного виховання також не містить відомостей про вартість навчання. Більше того, позивачем не конкретизовано ні понесені нею витрати, ані витрати самого ОСОБА_3 , пов`язані з продовженням ним навчанням, зокрема в чому вони полягають та який їхній розмір. Важливе значення має також те, що ОСОБА_2 не надано до cуду жодних доказів, які свідчать про факт утримання нею самою повнолітнього сина ОСОБА_3 у зв`язку з продовженням ним навчання. Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 у справі № 644/3610/16 вказав про те, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Необхідно також врахувати, що позивач просить суд стягувати аліменти саме на її користь, а не на користь повнолітнього сина ОСОБА_3 ..

Вказав, що проходження ним військової служби до повномасштабного вторгнення, а також безпосередня участь у бойових діях після мобілізації до Збройних Сил України, призвели до серйозного погіршення стану його здоров`я. Дані обставини підтверджуються консультативним висновком спеціаліста від 21.04.2020, випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4938, описом операції (форма № 008/о), довідкою МСЕК серії 12ААБ № 271481, пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 , результатами обстеження мультидисциплінарної комісії відділення онкоурології від 08.09.2020, випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого в/ч НОМЕР_3 від 30.05.2024, формою 100, виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого № 1446, довідкою ВЛК військової частини НОМЕР_4 від 19.06.2024 № 3349. Як наслідок, на даний час він є особою з інвалідністю, що вимагає від нього додаткових зусиль, зокрема фінансових, для організації свого власного життя та підтримки здоров`я на задовільному рівні. Крім того, на своєму утриманні він має непрацездатну матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка в силу свого поважного віку та стану здоров`я, потребує від нього постійної підтримки (догляду) та матеріальної допомоги.

Зазначив, що чинним законодавством України не передбачено мінімальний розмір аліментів на утримання батьками повнолітніх дітей у зв`язку з їх навчанням. Згідно положень СК України та ЦК України дітьми є фізичні особи віком до 18 років. У зв`язку з цим, законодавець приймаючи закон України про Державний бюджет на відповідний рік визначає розмір прожиткового мінімуму саме для дітей віком до 6 років та від 6 до 18 років. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, провадження № 14- 125цс20).

Вказав, що ні позивачем, ані судом при розгляді даної справи не було залучено до її участі ОСОБА_3 , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Поряд з цим, в порушення вимог процесуального закону та свого обов`язку, місцевий суд свідомо проігнорував та не розглянув по суті подане письмове клопотання про зупинення провадження у справі до припинення його перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний cтан, згідно пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України. Жодних висновків суду з цього питання оскаржуване рішення не містить.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивачки просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

На обґрунтовування вказано, що позивачка змушена для підтримки та забезпечення своїх дітей жити на дві країни та періодично приїжджає до Республіки Польща до сина, та повертається до доньки в Україну, обидві дитини знаходяться виключно на забезпеченні позивачки.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення усіх учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Вирішуючи спір про стягнення аліментів та задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, встановивши, що оскільки ОСОБА_3 досяг повноліття, знаходиться на утриманні матері у зв`язку з тим, що продовжує навчання і потребує у зв`язку з цим відповідного утримання, яке передбачене законом як повнолітня особа, що продовжує навчання, на строк навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23-річногго віку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз ст.ст. 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

СК України ґрунтується на принципі рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Тож стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61-12782св18) зробив висновок про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони по справі мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки виданої Академією фізичного виховання ім. Єжи Кукучки в Катовиці Деканат факультету фізичного виховання в м. Катовиці від 12.04.2024 ОСОБА_3 є студентом та навчається в Академії фізичного виховання ім. Єжи Кукучки в Катовиці. Дата початку навчання: 01.10.2023. Очікуваний термін завершення навчання 30.09.2026. Про те, що дитина продовжує навчання також свідчить довідка від 31.10.2024, від 04.11.2024 р., що дитина мешкає в гуртожитку в Катовиці.

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 Постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, справа № 199/9339/16-ц, провадження № 61-32330св18.

У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).

Такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15, у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 622/373/16-ц (провадження № 61-1717св18), від 25 лютого 2020 року у справі № 521/4397/17 (провадження № 61-39201св18).

Відповідач ОСОБА_1 перебуває у працездатному віці. Даних про те, що розмір доходів відповідача не дає йому змоги сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, матеріали справи не містять.

Встановивши, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в Академії фізичного виховання ім. Єжи Кукучки в Катовиці. Дата початку навчання: 01.10.2023. Очікуваний термін завершення навчання 30.09.2026, та потребує у зв`язку із цим матеріальної допомоги, а ОСОБА_1 є працездатною людиною та має можливість надавати сину таку допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання у розмірі 1/6 частини його доходів щомісячно, та оскільки обов`язок з утримання дитини покладається на обох батьків, врахувавши матеріальне становище відповідача, стан його здоров`я та наявність інших утриманців.

Твердження скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув його клопотання про зупинення провадження у справі до припинення його перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний cтан, згідно пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України; жодних висновків суду з цього питання оскаржуване рішення не містить, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що ця обставина не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду.

Колегія суддів також відхиляє за безпідставністю доводи апелянта про те, що позивачка не має права на отримання аліментів, оскільки повнолітній син з нею не проживає і її обов`язок полягає також в утриманні сина не приймаються судом, бо місце проживання матері з серпня 2024 року відповідно до заяви ОСОБА_3 проживає поряд з ним у м.Катовиці Республіка Польща, несе витрати на його утримання. За змістом вказаної норми ст. 199 СК України повнолітня дитина має право на утримання від кожного з батьків, не зважаючи на те, з ким вона проживає. Проживання одного з батьків з повнолітньою дитиною надає йому право звернення до суду з відповідним позовом. Відповідач не спростував заяви позивачки про те, що вона періодично мешкає з кожним зі своїх повнолітніх дітей та не надав доказів, що саме відповідач мешкає з їх сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги щодо відсутності у матері їх дитини права бути позивачем у даній справі.

Твердження відповідача про те, що син ОСОБА_3 не залучений до участі у справі повнолітнього сина у в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за відсутності відомостей, що відповідна заява надійшла від нього до суду першої інстанції суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки відповідно до ч.3 ст. 199 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має позивачка, або сам син, який продовжує навчання. Відповідач не надав до суду обґрунтованих аргументів щодо порушення прав їх сина в результаті стягнення фактично на користь сина аліментів у даній справі.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що дитина не може проживати з позивачкою і при цьому навчатися на денній формі навчання в університеті у іншому місті та зазначає таке. Відповідно до практики Верховного Суду навчання та проживання дитини в іншому населеному пункті, не позбавляє того з батьків, хто добровільно продовжує утримувати повнолітню дитину від права подати позов до того з батьків, хто самоусунувся виконання обов`язків утримувати повнолітню дитину на період навчання. При цьому відповідач не спростував того факту, що він не утримує їх сина, який цього потребує у зв`язку з продовженням навчання.

У справі відсутні докази на підтвердження доводів скарги, що відповідач за станом здоров`я сплачувати присуджену судом суму, яка є незначною часткою доходу відповідача.

Верховний Суд наголошує, що навіть, якщо батько або мати є інвалідами ІІ або ІІІ групи, але в довідці про стан їх здоров`я відсутні рекомендації щодо неможливості працювати, тобто їх не визнано непрацездатним, а тільки рекомендовані певні обмеження в роботі, це є підставною для стягнення з таких батьків аліментів на повнолітніх сина або дочку, які продовжують навчання. (постанова Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 760/17457/16-ц).

Аргументи скарги про те, що 20.09.2024, тобто на час розгляду у суді справи №643/4120/24 (про стягнення аліментів у зв`язку з навчанням ОСОБА_3 в м. Катовиці, Республіка Польща), ОСОБА_2 подала позов до суду про стягнення аліментів на її користь вже на утримання ОСОБА_4 у зв`язку з продовженням нею навчання у Харківському національному університеті радіоелектроніки (Україна), з денною формою навчання, колегія суддів не приймає. Відповідач не зазначив, що на день ухвалення рішення по цій справі з нього вже було стягнено аліменти на утримання другої повнолітньої дитини, тому ці доводи скарги не впливають на законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду.

Стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Нормами діючого законодавства передбачено, що до суми аліментів на дитину, яка продовжує навчання, входить і вартість навчання.

Враховуючи солідарний обов`язок батьків утримувати дітей, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення аліментів у розмірі 1/6 частини заробітку, що відповідає принципу розумності і справедливості, не порушує прав платника та одержувача аліментів.

Будь яких належних та достатніх доказів того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, відповідач суду не надав .

При цьому висновки суду першої інстанції не суперечать правовій позиції щодо підстав виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, висловленій Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 квітня 2021 року у справі №308/4214/18) і постанові від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20.

Колегія суддів звертає увагу, що обов`язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, є рівною мірою визначеним законом обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини, яка хоча й досягла повноліття, однак продовжує навчання з метою здобуття спеціальності, що забезпечить їй можливість у подальшому працевлаштуватися та мати власний незалежний від батьків дохід. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання відповідає легітимній меті стягнення аліментів з батьків: забезпечення можливості повнолітнім дітям отримати освіту і здобуття спеціальності, що має позитивне суспільне значення, зокрема і для виконання обов`язку дітей по утриманню непрацездатних батьків, у разі такої потреби у майбутньому.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 01 липня 2025 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.