ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Чернівці Справа № 727/3425/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Бугай В.М.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 ,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 10 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Проскурянка С.П., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач звернулися до суду із позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь борг у розмірі 5 275 090 грн.

В обґрунтування зазначених вимог вказував, що був власником квартири по АДРЕСА_1 .

17.03.2021 року ОСОБА_1 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2 бути його представником з питань розпорядження вказаною квартирою, а кошти, виручені за рахунок її відчуження, будуть використані для придбання іншого житла, в тому числі і будинку з умовою подальшого повернення вказаних коштів позивачу.

08.04.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 за ціною 3 744 264,80 грн, що було еквівалентно 134 500 дол.США.

Того ж дня, отримавши кошти ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер :01:051:5564) по АДРЕСА_2 з ОСОБА_8 , вартістю 43 550 грн.

Провадження №22-ц/822/524, 562/25

На вказаній земельній ділянці вже знаходився збудований житловий будинок, в якому необхідно було провести ряд оздоблювальних робіт та оформлення документації, а 18.10.2021 року ОСОБА_2 оформлено право власності на зазначений будинок та на його ремонт витрачено кошти в сумі 3 004 356,80 грн.

Крім того, 30.05.2021 року ОСОБА_2 було придбано квартиру по АДРЕСА_3 за ціною 696 388 грн.

Вказує, що 06.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, який розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2023 року.

22.01.2024 року Києво-Святошинським районним судом Київської області відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя з приводу зазначеного вище майна.

Звертає увагу на те, що зазначене спірне майно придбано за його кошти, які йому відповідачі не повернули, а тому з урахуванням викладеного та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, просив стягнути на його користь з відповідачів солідарно 5 275 090 грн, що еквівалентно 134 500 дол.США на час звернення до суду, та понесені судові витрати.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 10 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 744 264, 80 грн в рахунок повернення боргу. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , оскаржили таке, подавши апеляційні скарги.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві.

Вказує, що спірне між колишнім подружжям майно було придбане саме за його грошові кошти, вилучені від продажу його квартири на підставі довіреності, які йому не повернуті.

Наголошує, що відповідно до п.4 умов договору від 08.04.2021 року продаж квартири вчиняється за ціною 3 744 264,80 грн, що становить суму, еквівалентну 134 500 дол.США, за курсом, що обумовлений сторонами, а тому вважає, що існує підстава для проведення еквівалентних розрахунків грошових коштів до суми 134 500 дол.США.

Звертає увагу суду й на те, що не погоджується з висновком суду з приводу покладення відшкодування спірної суми тільки на одного з відповідачів, а саме ОСОБА_2 , оскільки такі кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а тому вони повинні нести солідарну відповідальність.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог скарги вказує, що між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 відсутні будь-які договори з приводу передачі грошових коштів в сумі 5 275 090 грн в борг.

Стверджує, що вказаний спір є штучним, що свідчить про зловживання процесуальним правом та принципом добросовісності, оскільки такий виник після відкриття провадження у справі про поділ майна подружжя між відповідачами й для впливу на вирішення такого.

Крім іншого, просить стягнути понесені судові витрати.

Відзиви до суду апеляційної інстанції не надходили.

25.06.2025 року від ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її участю 26.06.2025 року о 12:30 год в кримінальній справі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оцінюючи поважність причин неявки в судове засідання на 10:00 годин 26 червня 2025 року апеляційний суд звертає увагу на те, що таке повідомлення датоване 19.06.2025 року, а справа яка переглядається призначена до розгляду ухвалою суду від 03.06.2025 року, тобто значно раніше і переваги участі адвоката в іншій справі не аргументовані.

Крім цього, суд вважає, що в силу ст.212 ЦПК України адвокат Нікіпелова К.Є., будучи обізнаною про призначення кримінальної справи до розгляду на 12:30 год 26.06.2025 року, не була позбавлена можливості заявити клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції за допомогою власник технічних засобів або у приміщенні суду, де вона мала приймати участь у іншій справі, чого зроблено не було.

Законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників, а саме відповідача ОСОБА_3 та її представника Нікіпелової К.Є.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції зазначив, що отримання повіреною особою ОСОБА_2 грошових коштів від продажу квартири обумовило виникнення в неї передбаченого п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України обов`язку передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, проте, як видно з пояснень позивача та відповідача, останній після продажу квартири, вищевказані грошові кошти довірителю не повернув.

Визначаючи розмір повернення грошових коштів суд вважав, що необхідно стягнути з ОСОБА_2 3 744 264,80 грн, оскільки ця сума була обумовлена в п.4 договору купівлі продажу квартири по АДРЕСА_1 .

Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 грошових коштів, еквівалентних 134 500 дол.США, згідно офіційного курсу НБУ, то суд вважав, що відсутні підстави для проведення еквівалентних розрахунків, оскільки продаж квартири здійснювався в Національній валюті України.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, то суд зазначив, що така вимога є необґрунтованою й такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, але перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само собою не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, в солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу.

Щодо тверджень позивача та його представника про те, що ОСОБА_3 повинна нести солідарну відповідальність за зобов`язаннями її колишнього чоловіка, так як остання звернулась до суду про поділ спільного майна подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини, передбаченні главою 68 ЦК України, які виникли між відповідачами, не покладають відповідальність на третіх осіб, учасниками даних правовідносин є тільки довіритель та повірений.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції вимогам закону відповідає не в повній мірі, виходячи з наступного.

Щодо суті спору, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Обставини справи з приводу належності квартири по АДРЕСА_1 на праві власності ОСОБА_1 ; уповноваження ОСОБА_1 свого сина ОСОБА_2 на продаж квартири по АДРЕСА_1 за ціною та на умовах на його розсуд на підставі довіреності від 17.03.2021 року; надання дозволу на продаж вказаної квартири ОСОБА_4 ; укладення ОСОБА_2 08.04.2021 року договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 вартістю 3 744 264,80 грн, що становить суму еквівалентну 134 500 дол.США (п.4 Договору); укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_2 між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 від 08.04.2021 року за ціною 43550 грн, сторонами визнається та не спростовується (т.1 а.с.23-24, 25-27, 28, 40-44).

Зі змісту довіреності від 17.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 , крім іншого, проводити розрахунки, пов`язані з продажем вказаної вище квартири, з правом відкривати (в необхідних випадках закривати) рахунки в банківських установах на його ім`я, в тому числі пенсійні, депозитні, карткові, валютні, отримувати платіжні картки по цих рахунках, в тому числі одержувати та користуватися платіжною карткою, та пін-коди до них, отримувати довідки про рух коштів на рахунках, а також будь-яку іншу інформацію про належні йому рахунки, розпоряджатися грошовими коштами, що розміщені на рахунках відкритих на його ім`я, в тому числі отримувати через касу банків належні йому кошти, вносити грошові кошти на відкриті на його ім`я рахунки (т.1 а.с.23-24).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №280151965 від 20.10.2021 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.21).

Матеріали справи містять копію технічного паспорта на квартиру по АДРЕСА_3 , витяг з державного реєстру речових прав №359222592 від 20.12.2023 року, з якого вбачається, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору міни паю на квартиру від 20.12.2023 року (т.1 а.с.22, 30-33).

З копії ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.01.2024 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 вбачається спір про поділ спільного майна подружжя, що також підтверджується копіє позовної заяви (т.1 а.с.19-20, 46-53).

У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України зазначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі №519/2-5034/11).

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (частина перша статті 1000 ЦК України).

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006ЦК України).

Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007ЦК України).

Аналіз вищевказаних норм матеріального права дає підстави для наступних висновків:

- традиційно в доктрині приватного права виокремлюють договірне представництво або добровільне, що виникає на підставі договору. Цим договором, зокрема, є договір доручення (глава 68 ЦК України);

- довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво;

- глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання;

- з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва;

- видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі №458/229/18.

Як вже було встановлено за обставин справи, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 на продаж належної йому квартири по АДРЕСА_1 , що в подальшому було вчинено уповноваженим.

Обов`язок повернути ОСОБА_1 грошові кошти ОСОБА_2 мав виконати негайно, як це передбачено ст.1006 ЦК України, через те, що у справі відсутні відомості про наявність між поручителем і повіреним домовленості про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення.

Виходячи з наведеного та обґрунтування позовної заяви суд першої інстанції дійшов вірного висновку з приводу стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, отриманих уповноваженим за продаж квартири, яка належала на праві власності позивачу.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 з приводу необхідності стягнення 5 275 090 грн, що еквівалентно 134 500 дол.США на момент подання позову, суд апеляційної інстанції вказує наступне.

За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі №755/9348/15-ц.

Як вбачається з умов договору купівлі-продажу від 08.04.2021 року продаж квартири вчиняється за ціною 3 744 264,80 грн, що становить суму, еквівалентну 134 500 дол.США за курсом, що обумовлений сторонами, а саме: 1 дол.США 27,8384 грн (п.4). Представник продавця своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей у сумі 3 744 264,80 грн та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру (п.5).

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17.

Апеляційний суд вважає, що умови договору передбачали визначення ціни продажу саме у гривні, а вказівка у договорі на еквівалент до дол.США на день укладення договору, з подальшим узгодженням сторонами сплати коштів у гривні без прив`язки до іноземної валюти дає підстави для висновку, що розрахунок здійснено в національній валюті гривні.

За наведеного, колегія суддів погоджується, що висновки суду першої інстанції з приводу стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача отриманих коштів на підставі уповноваження такого на вчинення договору купівлі-продажу квартири у сумі 3 744 264,80 грн є правомірними, а доводи апеляційної скарги неспроможними.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо солідарної відповідальності відповідачів як подружжя, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частини 1, 2 та 3 статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За своїм змістом довіреність є одностороннім правочином, вольовою дією однієї особи.

Довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі №360/1742/18.

З огляду на те, що довіреність, яка видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 не створює зобов`язань для неуповноваженої особи, не може бути і підстав для звернення з позовом до такої особи, отже судом правомірно відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 щодо повернення коштів, отриманих ОСОБА_2 на виконання довіреності, однак суд помилився щодо мотивів такої відмови та дійшов суперечних висновків стосовно правової природи грошових коштів (договір позики), які отримані відповідачем ОСОБА_2 від продажу квартири належної його батьку, як і посилання на практику ВС, які зроблені з інших відносин, зокрема договору позики, а тому рішення суду у цій частині підлягає зміні.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 , то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Захист майнового чи немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Як вже зазначалося та встановлено обставинами справи позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів з приводу повернення йому коштів, які отримав ОСОБА_2 , відчуживши квартиру свого батька на підставі довіреності, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 щодо штучності спору, та бажанні процесуально впливати на вирішення спору між ОСОБА_9 з приводу поділу спільного майна подружжя у справі №381/5546/23.

Доводи з приводу відсутності існування будь-якого договору позики щодо коштів у сумі 5 275 090 грн є безпідставними, оскільки ні позовна заява, ні апеляційна скарга сторони позивача не містить обґрунтувань з приводу існування такого, а тому суд апеляційної інстанції відхиляє такі.

А мотиви апеляційної скарги з приводу застосування до вказаних спірних правовідносин практики ВС, наведеної в постанові від 19.03.2025 року у справі №759/11754/23, є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 не доведено належним та допустимими доказами, що позивач намагається використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя, тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів, а тому до уваги не приймаються.

Крім того, колегія суддів звертає увагу сторін у справі на те, що саме під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо боргові зобов`язання одного з подружжя підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися під час поділу майна подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2022 року у справі №295/9244/17.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

У цьому спорі судом змінено рішення суду в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог до співвідповідача у справі, без зміни суті самого рішення, а тому відсутні підстави для розподілу понесених сторонами судових витрат, а тому колегія суддів вважає за доцільне такі залишити за сторонами.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 10 квітня 2025 року в частині мотивів щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк