Провадження №: 2/336/110/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., за участю секретаря судового засідання Колесника Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої в процесі розгляду справи позовної заяви, просить визнати її особистою приватною власністю 19/30 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на інші 11/30 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , присудивши відповідачу ОСОБА_2 грошову компенсацію замість його частки, що складає 11/60 частин у праві спільної сумісної власності на цей житловий будинок у розмірі 93 613,30 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 05.08.2016 по 27.03.2023 перебували в зареєстрованому шлюбі ,є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу постійно проживає з позивачкою у спірному житловому будинку.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі 08.07.2019 позивачкою був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., відповідно до якого ОСОБА_1 придбала та прийняла у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Іншого цінного майна за цей час перебування у шлюбі з відповідачем придбано не було.

При купівлі будинку більша частина ціни за нього була сплачена за рахунок майна, що є особистою приватною власністю позивача. Так, ще до шлюбу, згідно договору купівлі-продажу від 22.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Куропятниковою Т.М., позивач ОСОБА_1 набула права власності на квартиру АДРЕСА_2 . Після реєстрації шлюбу сторони спільно вирішили продати цю квартиру та придбати будинок, а отримані від продажу квартири гроші внести в рахунок ціни будинку.

Так, 08.07.2019 позивачем згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. вищевказана квартира була продана третій особі за 494760 гривень. Після цього, того ж дня, у того ж приватного нотаріуса був укладений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку АДРЕСА_1 .

Загальна вартість покупки складала 781200 гривень, при цьому частина ціни будинку у розмірі 494760 гривень була сплачена грошима, отриманими від продажу квартири позивача, інша частина ціни у розмірі 286440 гривень була сплачена сторонами за рахунок грошової позики у розмірі 10000 доларів США, яку вони отримали від третьої особи родича відповідача.

28.12.2021 відповідач склав власноруч розписку, в якій письмово підтвердив, що дана нерухомість частково була придбана за гроші, виручені з продажу квартири, придбаною позивачем до шлюбу. Після купівлі спірного житлового будинку відповідач не забезпечував нормальний матеріальний стан родини, у зв`язку з цим в грудні 2021 року позивач за рахунок своїх особистих грошей, отриманих в дар від її батьків, повністю повернула суму позики позикодавцю, про що відповідачем також власноруч було складено розписку.

Таким чином, оскільки позивач за рахунок свого особистого майна придбала 19/30 частин (494760 : 781200) спірного житлового будинку, то ця частка є її особистою приватною власністю. За спільні кошти вони з відповідачем придбали лише 11/30 частини житлового будинку, а отже саме ця частка будинку підлягає поділу між сторонами як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. Одночасно зобов`язано ОСОБА_2 надати відповіді на питання, поставлені позивачем ОСОБА_1 відповідно до ч. 1-3 ст. 93 ЦПК України у заяві про письмове опитування.

10.01.2024 від відповідача ОСОБА_2 надійшла відповідь на письмове опитування, в якій він надав згоду на отримання від позивачки грошової компенсації за належну йому частку у праві власності на житловий будинок.

25.01.2024 позивач надала уточнену позовну заяву, до якої долучила квитанцію про внесення коштів на депозитний рахунок суду в сумі 66188,10 грн. з урахуванням вартості частки відповідача у спільному майні та відповідно до звіту про оцінку майна № 061023-1 від 06.10.2023.

20.09.2024 відповідач подав клопотання про долучення доказів, в якому просив долучити до матеріалів справи звіт про оцінку майна від 20.03.2024, згідно якого ринкова вартість спірного житлового будинку складає 510618 гривень.

25.11.2024 позивач надала уточнену позовну заяву, до якої долучила квитанцію про внесення коштів на депозитний рахунок суду в сумі 27425,20 грн. з урахуванням додаткової вартості частки відповідача у спільному майні відповідно до звіту про оцінку майна від 20.03.2024.

Правом на подання відзиву або зустрічної позовної заяви відповідач не скористався.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Кофанов А.В. підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з підстав,зазначених вище. Також вважав,що при ухваленні рішення суд має врахувати неналежне виконання відповідачем обов`язків по сплаті аліментів на утримання дитини сторін та наявність заборгованості.

Відповідач ОСОБА_2 в процесі розгляду справи не заперечував проти визнання за позивачкою права особистої приватної власності на 19/30 частин зазначеного вище будинку ,погодився на поділ іншої частки у будинку як спільного майна подружжя з присудженням йому грошової компенсації,однак вважав,що розмір компенсації,обрахований відповідно до первісного звіту оцінки майна,не відповідає реальній ринковій вартості.

Представник відповідача адвокат Литвиненко Т.А.в судовому засіданні зазначала про те,що внесена позивачкою на депозитний рахунок суду сума грошової компенсації за частку відповідача у спільній сумісній власності є недостатньою для справедливого поділу майна,оскільки відповідачем були вкладені значні особисті зусилля у ремонтування квартири позивачки,яка у 2019 р.була нею продана задля купівлі спірного будинку.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2023 року у справі № 335/7040/22 (пр. 2/335/321/2023) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 05 серпня 2016 року, розірвано, рішення суду набрало законної сили 26.04.2023 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії НОМЕР_1 , виданого 28.01.2019 Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 119.

08.07.2019 р., тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., відповідно до якого позивач придбала та прийняла у власність житловий будинок АДРЕСА_1 за 494 760,00 гривень. Іншого цінного майна за час перебування в шлюбі з відповідачем придбано не було.

Звертаючись із вимогою про визнання особистою приватною власністю 19/30 частин житлового будинку АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1 посилається на те, що їй, до укладення шлюбу, на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 , яку вона 08.07.2019 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. продала третій особі за 494760 гривень. Гроші за продаж квартири позивач отримала готівкою.

В цей же день, у того приватного нотаріуса був укладений інший договір купівлі-продажу відносно спірного житлового будинку АДРЕСА_1 . Загальна вартість покупки будинку складала 781200 гривень, при цьому частина ціни будинку в розмірі 494760 гривень була сплачена грошима, отриманими позивачем в цей же день за продаж її власної квартири.

З приводу обставин купівлі житлового будинку відповідач ОСОБА_2 28.12.2021 р. власноруч склав розписку, в якій письмово підтвердив, що будинок був придбаний частково за гроші, виручені за продаж квартири, що належала його дружині ще до шлюбу.

Суд вважає, що такі пояснення ОСОБА_1 повістю відповідають обставинам справи та узгоджуються з наданими суду доказами, а саме: копією договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М., який свідчить про те, що 22.12.2015 ОСОБА_5 придбала у третіх осіб квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ; копією договору купівлі-продажу квартири від 08.07.2019 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., згідно якого ОСОБА_1 вчинила продаж належної на праві приватної власності квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , за 494 760,00 гривень; копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., який свідчить про те, що 08.07.2019 року ОСОБА_8 придбала у власність за 781 200 гривень житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 172958441 від 08.07.2019; розпискою ОСОБА_2 від 28.12.2021 р., в якій він власноруч зазначив, що спірний будинок був придбаний частково за гроші, виручені з продажу належної ще до шлюбу квартири його дружини (сума 494 760,00 гривень), та частково за гроші, які подарували дружині її батьки ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (сума 10 000 $), при цьому ОСОБА_2 також зазначив, що відмовляється від своєї частки на користь дружини і планує оформити на неї дарчу, оскільки по грошам виходить, що це її особиста нерухомість.

Під час розгляду справи відповідач не оспорював вказаних обставин та доказами їх не спростував,з його особистих пояснень в суді іншого також не встановлено.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналіз пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що джерелом придбання 19/30 частин житлового будинку АДРЕСА_1 були особисті кошти позивача, таке майно не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, а відтак суд вважає, що в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 19/30 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , позовні вимоги є такими, що підлягають до задоволення.

Щодо вимог про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст.68 СК України).

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.

Суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що 11/30 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (без врахування 19/30 частин будинку, які суд визнає особистою приватною власністю ОСОБА_1 ), є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки, оскільки набуті у власність під час перебування сторін у шлюбі.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто виходячи з цих положень закону, частка відповідача у спірному житловому будинку складає від 11/30, або 11/60.

10.01.2024 р.відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій надав згоду на отримання грошової компенсації за належну йому частку у праві власності на спірний житловий будинок.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст.71 СК України).

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у позовній заяві вказує про неможливість позасудового врегулювання поділу майна з відповідачем.

Таким чином суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо поділу майна, оскільки саме із цих підстав позивач звернулася до суду із позовом.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.1, ч.4 ст.65 СК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, ч.2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що частки позивача та відповідача у спільному сумісному майні частини житлового будинку є рівними, тобто по 11/60 у кожного.

Частинами 1 та 4 ст.71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Сторонами не надано відповідних доказів, а саме висновку експерта щодо можливості виділення відокремленої частини вищевказаного житлового будинку з самостійним виходом.

Позивач наполягав, що одноособовим утримувачем житлового будинку є саме вона , мешкає в ньому з неповнолітньою донькою, відповідач після розірвання шлюбу не проживає з ними протягом тривалого часу, тому спільне володіння зазначеним об`єктом окремо в частках (у спільній частковій власності) є недоцільним.

Як вбачається з технічного паспорта виготовленого ФОП ОСОБА_11 від 24.06.2020 року, загальна площа будинку становить 56,4 кв.м., житлова становить 39 кв.м., що також відображено в договорі купівлі-продажу.

Згідно звіту про оцінку майна ФОП ОСОБА_12 від 20.03.2024, ринкова вартість житлового будинку загальною площею 56,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складає 510 618 гривень.

Сторони не заперечували визначену ФОП ОСОБА_12 ринкову вартість спірного майна.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч.2 ст.365 ЦК України).

Позивачем ОСОБА_1 попередньо внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти, еквівалентні вартості 11/60 частин спірного будинку 93613,30 грн., задля забезпечення отримання відповідачем ОСОБА_2 грошової компенсації на випадок задоволення позовних вимог, що підтверджується квитанціями АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0..2 від 22.01.2024 року та № 1.73227449.1 від 15.11.2024 (а.с.67, 113).

Депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов.

Норами законодавства вказані правовідносини врегульовано наступним чином.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення спільної сумісної власності. Це означає, що ні чоловік, ні дружина не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд, а також усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до положень ст.365 ЦК України право на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду, якщо спільне володіння і користування майном неможливе.

Положення ст.370 ЦК України, вказують на те, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовано вказані правовідносини, враховуючи, що відповідач не заперечує проти отримання грошової компенсації за належну йому частку у праві власності на житловий будинок, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на зазначений будинок та стягнення з неї на користь ОСОБА_2 вартості 11/60 частин будинку з припиненням його права власності на вказаний будинок.

В позовній заяві ОСОБА_1 заявила про стягнення з відповідача на її користь понесених судових витрат по оплаті судового збору та на професійну правничу допомогу.

Судові витрати розподіляються між сторонами в порядку ст.141 ЦПК України.

У відповідності до положень ч.1 ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 4170 гривні 05 копійок,оскільки заявлені нею позовні вимоги суд задовольняє у повному обсязі.

Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачкою витрат на правничу допомогу суд враховує, що відповідно до ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З огляду на вказану норму закону, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів.

Так, представник позивача Кофанов А.Ф. відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України зробив заяву щодо подання доказів про розмір понесених витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення

Враховуючи наведене,питання про відшкодування ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу буде вирішено судом відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10-13, 76-83, 206, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.65,69,70-71 СК України,сь.317,319,365,370 ЦК України,суд-

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 19/30 (дев`ятнадцять тридцятих) частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11/30 (одинадцять тридцятих)частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_4 право власності на 11/30 (одинадцять тридцятих) частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягунути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 93 613 (дев`яносто три тисячі шістсот тринадцять) гривень 30 копійок як компенсацію вартості 11/60 (одинадцяти шістдесятих)частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які сплачені на депозитний рахунок суду ОСОБА_4 , згідно квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0..2 від 22.01.2024 року на суму 66188,10 гривень та № 1.73227449.1 від 15.11.2024 на суму 27425,20 гривень.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 11/60 (одинадцять шістдесятих)частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4170,05(чотири тисячі сімдесят) гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України, зазначаються наступні відомості:

Позивач: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення,а у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення,зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний тест рішення складений 03.07.2025 р.

Суддя Ю.А.Галущенко