ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року

м. Київ

справа № 953/9152/20

провадження № 61-2631св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - виконуючий обов`язки керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2021 року під головуванням судді Божко В. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2024 року у складі колегії суддів: Триголов В. М., Дорош А. І., Лобов О. А., у справі за позовом виконуючого обов`язки керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акта, скасування права власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2020 року виконуючий обов`язки керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, серія ЯЛ № 184330 від 22 червня 2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 23;

- скасувати запис про право власності № 835069 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, зареєстровану за ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Харківської міської ради земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог вказував, що рішенням ІV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року ОСОБА_1 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2371 га, кадастровий номер :00:000:0589 для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому на підставі рішення ІV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 22 червня 2010 року виготовлено державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку серії ЯЛ №184330, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області № 23.

Рішення від 19 березня 2010 року на підставі якого виготовлено зазначений державний акт винесено з порушенням вимог чинного законодавства та з перевищенням повноважень Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. Згідно з листом Відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області від 02 жовтня 2019 року № 10.20-0.23.18-1127/109-19 спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення на час її введення у приватну власність ОСОБА_1 розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населених пунктів. Відповідно до висновку спеціаліста ПП «Перспектива Земля» вартість земельної ділянки площею 0,2371 га, кадастровий № :00:000:0589 складала 61 334 грн. Черкасько-Лозівська сільська рада не була уповноважена на прийняття рішень щодо спірної земельної ділянки, оскільки це відноситься до повноважень районних державних адміністрацій.

Так, вищевказане рішення складено та підписано Черкасько-Лозівським сільським головою без попереднього винесення даного питання на розгляд депутатів Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, що підтверджується належним чином завіреною копією протоколу засідання сесії ради, з якого вбачається, що вказане питання на розгляд ради не виносилось, не розглядалось та відповідне рішення не приймалось. Крім того, сесія ради відбулась 30 квітня 2010 року, а не 19 березня 2010 року, як зазначено в державному акті щодо посилання на рішення сесії. А тому, вказаним органом місцевого самоврядування відповідне рішення про передачу спірної земельної ділянки не приймалося. Державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, що лише посвідчує право власності (у разі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування), та сам по собі не може бути підставою для виникнення права власності.

Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, не з її волі, за відсутності згоди позивача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Київський районний суд м. Харкова рішенням від 17 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації (згодом Харківської міської ради) з порушенням чинного на той момент законодавства та поза волею власника, в результаті чого наявні підстави для пред`явлення позову про її витребування. Обраний прокурором спосіб захисту порушених прав держави, а саме визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку без скасування рішення державного реєстратора (а не запису) про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку є неналежним способом захисту порушеного права.

Крім того, позивачем при зверненні до суду пропущено позовну давність.

Задоволення позовних вимог за позовом прокурора про витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем, враховуючи сплив позовної давності, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Полтавський апеляційний суд постановою від 22 січня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнив частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2021 року змінив, виклав мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач заявив вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування запису про право власності та зобов`язання повернути земельну ділянку на користь держави, а отже, обраний спосіб захисту порушених прав у спірному випадку не є необхідним та ефективним, оскільки не призводить до їх поновлення.

Належним способом захисту є вимоги про витребування спірного майна (віндикаційний позов), проте позивач з такими вимогами до суду не звертався.

Отже, у цій справі позивач обрав спосіб захисту порушеного права, який є неефективним.

Суд першої інстанції звернув увагу на вказане, проте неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що до таких правовідносин необхідно застосувати наслідки спливу позовної давності, не звернувши уваги на те, що обраний спосіб захисту порушеного права є неефективним, що унеможливлює застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2024 року заступник керівника Полтавської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу та доповнення до неї на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Прокурор зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, в яких Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Також, суди не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 922/848/21 щодо застосування частини першої статті 261 та частини п`ятої статті 267 ЦК України.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».

Суд першої інстанції правильно встановив, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації (згодом Харківської міської ради) з порушенням законодавства та поза волею власника, в результаті чого наявні підстави для пред`явлення позову про її витребування.

Переглядаючи цю справу, апеляційний суд не надав кваліфікацію відносинам сторін, не дослідив чи було порушено право, за захистом якого звернувся позивач до суду, фактично суд взагалі не дослідив обставини справи щодо правомірності отримання відповідачем у приватну власність спірних земель, а лише констатував, що у цій справі прокурором обраний неналежний спосіб захисту порушеного права.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази обізнаності позивача - Харківської міської ради про вибуття з володіння територіальної громади м. Харкова, як законного власника, спірної земельної ділянки. Про наведені у позовній заяві порушення прокуратурі та Харківській міській раді стало відомо в ході досудового розслідування в кримінальному провадження № 0000075. При цьому, представник відповідача не подав будь-яких доказів на підтвердження того, що прокурор та орган місцевого самоврядування були обізнані про порушення до 2019 року.

Крім того, відчуження об`єктів, що є власністю народу України та не можуть перебувати, за законом, у приватній власності, є триваючим правопорушенням, оскільки законне право власності у приватних осіб на ці об`єкти не виникло. Волі дійсного власника на відчуження цих об`єктів не було.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Саніна А. О. до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Зазначає, що позивач знав і мав можливість дізнатись про порушення права територіальної громади м. Харкова до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, яке відбулося 13 червня 2019 року.

Посилається на постанови Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 953/24053/19 та від 08 серпня 2022 року у справі № 953/12011/20, відповідно до яких у задоволенні позовних вимог прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради відмовлено у зв`язку з пропуском позовної давності. Правовідносини у вказаних справах є аналогічними зі справою, яка переглядається.

Разом з тим, цей позов не підлягає задоволенню, оскільки прокурор обрав неефективний та неналежний спосіб захисту прав та інтересів особи, яку він представляє, що в сукупності з іншими обставинами є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

У травні 2024 року від керівника Дергачівської окружної прокуратури Харківської області до Верховного Суду надійшли заперечення на відзив на касаційну скаргу, в яких він просить касаційну скаргу задовольнити, судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вказує, що у цій справі позивач пред`явив вимогу про повернення земельної ділянки, що є по суті витребування її з незаконного володіння власника ОСОБА_1 , тому у цьому випадку належним та ефективним способом захисту порушеного права буде задоволення вимоги про витребування спірної земельної ділянки.

При цьому, позов подано в межах позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Київського районного суду міста Харкова.

24 квітня 2024 року цивільна справа № 953/9152/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Рішенням ІV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року ОСОБА_1 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2371 га, кадастровий номер :00:000:0589 для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому на підставі цього рішення на ім`я ОСОБА_1 22 червня 2010 року виготовлено державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку серії ЯЛ №184330, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області № 23.

Вказане рішення сільської ради складено та підписано особисто Черкасько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 без попереднього винесення цього питання на розгляд депутатів Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. Стосовно вказаних дій були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України.

Суд встановив, що рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 0,2371, органом місцевого самоврядування не приймалося.

Згідно з листом Відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області від 02 жовтня 2019 року № 10.20-0.23.18-1127/109-19 спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення на час її введення у приватну власність ОСОБА_1 розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населених пунктів. Відповідно до висновку спеціаліста ПП «Перспектива Земля» вартість земельної ділянки площею 0,2371 га, кадастровий № :00:000:0589, складала 61 334 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Частиною третьою статті 78 ЗК України передбачено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до пункту б статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини першої та другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення державно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади; вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. (пункти 30 та 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

За змістом статей 17, 122 ЗК України повноваження щодо розпорядження земельними ділянками із державної власності сільськогосподарського призначення у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів належать районним державним адміністраціям.

Відсутність рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) про відчуження майна означає, що воно вибуло поза його волею.

Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається, прокурор посилався на те, що Черкасько-Лозівська сільська рада не була уповноважена на прийняття рішень щодо спірної земельної ділянки, оскільки це відноситься до повноважень районних державних адміністрацій.

Так, рішення ІV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19 березня 2010 року складено та підписано Черкасько-Лозівським сільським головою без попереднього винесення даного питання на розгляд депутатів Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, що підтверджується належним чином завіреною копією протоколу засідання сесії ради, з якого вбачається, що вказане питання на розгляд ради не виносилось, не розглядалось та відповідне рішення не приймалось.

Стосовно вказаних дій були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України.

Крім того, сесія ради відбулась 30 квітня 2010 року, а не 19 березня 2010 року, як зазначено в державному акті щодо посилання на рішення сесії. А тому, вказаним органом місцевого самоврядування відповідне рішення про передачу спірної земельної ділянки не приймалося.

Отже, спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, не з її волі, за відсутності згоди позивача.

Прокурор просив визнати недійсним та скасувати державний акт, скасувати право власності на земельну ділянкута зобов`язати повернути спірну земельну ділянку.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов).

Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Держава в особі Харківської міської ради, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації (згодом Харківської міської ради) поза волею власника, право власності на неї зареєстроване за відповідачем, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, а також пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. В контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою.

Проте, позивач з вимогою про витребування зазначеної земельної ділянки до суду не звертався.

При цьому, заявник у касаційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Дергачівської районної державної адміністрації (згодом Харківської міської ради) з порушенням законодавства та поза волею власника, в результаті чого наявні підстави для пред`явлення позову про її витребування.

Щодо посилання прокурора у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, а також доводів стосовно застосування судами принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц та інших.

Пред`являючи позов, прокурор в інтересах держави в особі Харківської міської ради просив: визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, серія ЯЛ № 184330 від 22 червня 2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 ; скасувати запис про право власності № 835069 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, зареєстровану за ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Харківської міської ради земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Прокурор обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідач отримав земельну ділянку, щодо якої органом місцевого самоврядування відповідне рішення про передачу спірної земельної ділянки не приймалося.

Отже, спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, передача її у власність не погоджувалася та відбулася поза волею розпорядника.

Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 485/1500/21.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції надав правильну юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам та обґрунтовано вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосування положення статей 387, 388 ЦК України (норми про віндикацію), однак прокурор заявив вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку (негаторний позов) і не заявляв вимоги про витребування земельної ділянки на користь держави в особі Харківської міської ради, що є неналежним способом захисту порушеного права. Верховний Суд вважає, що витребування земельної ділянки без заявлення таких вимог прокурором порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України.

Аргументи касаційної скарги про те, що суд попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 922/848/21 щодо застосування частини першої статті 261 та частини п`ятої статті 267 ЦК України, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки апеляційний суд, змінивши рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, в даному випадку визначив, що підстава відмови у задоволенні позову є обрання прокурором неефективного способу захисту.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо клопотання заступника керівника Полтавської обласної прокуратури про розгляд цієї справи за участю представника Офісу Генерального прокурора

В касаційній скарзі заступник керівника Полтавської обласної прокуратури, зокрема, просив провести розгляд справи за участю представника Офісу Генерального прокурора.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні клопотання заступника керівника Полтавської обласної прокуратури про розгляд цієї справи за участю представника Офісу Генерального прокурора.

Касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2021 року в незміненій частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 22 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров