ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року

м. Київ

справа № 688/4785/23

провадження № 61-17014св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: військова частина № НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гуцалюком Андрієм Романовичем, на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 червня 2024 року у складі судді Матвєєвої О. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 листопада 2024 року у складі колегії суддів: П`єнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо військової частини № НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила:

визнати акт приймання-передачі транспортних засобів і техніки від 28 лютого 2022 року, складений ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_4 ), недійсним;

витребувати з військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 сідельний автотягач SCANIA R440 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , та напівпричіп SCHMITZ S01 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власницею спеціального вантажного тягача SCANIA R440, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , а також напівпричепа SCHMITZ S01, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 .

28 лютого 2022 року ОСОБА_2 без її згоди передав належні їй на праві власності зазначені транспортні засоби військовій частині НОМЕР_1 , про що ІНФОРМАЦІЯ_5 склав акт приймання-передачі, в якому зазначив, що залучення транспортних засобів здійснюється згідно з рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 , часткового наряду від 28 лютого 2022 року № 348, що, на її думку, свідчить про те, що частковий наряд був виданий не державною адміністрацією, ІНФОРМАЦІЯ_5 , що є за межами його компетенції.

Вказувала, що акт приймання-передачі транспортних засобів та техніки від 28 лютого 2022 року складений із порушеннями, зокрема в акті:

не зазначено, що ОСОБА_2 діє в інтересах ОСОБА_1 ;

у графі «найменування військової частини, установи чи організації, якій передано транспортний засіб або техніка, військового комісаріату, який здійснює залучення транспортного засобу або техніки» зазначено « ІНФОРМАЦІЯ_7 та громадянина ОСОБА_2 »;

у графі «найменування посади, прізвище та ім`я та по батькові» вказано «представник ІНФОРМАЦІЯ_6 » та не зазначено найменування посади, прізвище, ім`я та по батькові;

не зазначено пробіг (витрата ресурсів), перебування в капітальному ремонті, наявність запасних частин, шанцевий інструмент, заправний інвентар, обсяг наявного в баках пального;

зазначено, що оцінку проведено зі слів власника, проте вона не брала участі у складенні акту;

щодо уповноваженої особи Намальовського в графі «найменування посади» не вказана посада, але зазначено «працівник ЗСУ».

Посилаючись на те, що вилучення належного їй рухомого майна відбулось усупереч лімітам вилучення транспортних засобів та техніки, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що акт приймання-передачі транспортних засобів та техніки від 28 лютого 2022 року не є правочином у розумінні статті 203 ЦК України, тому не може бути визнаний недійсним, крім того, відповідно до його змісту ці транспортні засоби, які перебували у володінні та користуванні ОСОБА_2 , передані останнім добровільно зі згоди позивачки, про що свідчать наявність у нього свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів та доручення від ОСОБА_1 . Суд зазначив, що на підставі вказаного акту та наказу командира військової частини НОМЕР_1 спірні транспортні засоби були введені до складу автомобільної роти підвозу боєприпасів, зараховані в транспортну групу експлуатації військової частини НОМЕР_1 та закріплені за військовим ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави вважати, що вони вибули з володіння власника ОСОБА_1 поза її волею.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 11 листопада 2024 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 червня 2024 року.

Апеляційний суд погодився з судовим рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - Гуцалюк А. Р. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Заявник зазначає, що суди не звернули увагу на те, що в оскаржуваному акті не зазначено, на підставі яких повноважень ОСОБА_2 передав спірні транспорті засоби. Крім того, було вилучено майно, яке вилученню не підлягає. Суди помилково вважали, що незначні недоліки акта-передачі майна не є підставою для визнання його недійсним.

Доводи інших учасників справи

Представник військової частини № НОМЕР_1 - ОСОБА_3. подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Славутського міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу № 688/4785/23 за позовом ОСОБА_1 до військової частини № НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Матеріали справи № 688/4785/23 надійшли до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів від 07 червня 2017 року НОМЕР_6 та від 25 січня 2022 року НОМЕР_7 , ОСОБА_1 є власницею спеціального вантажного тягача SCANIA R440 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , а також напівпричепа SCHMITZ S01 SPRO/ НОМЕР_8 , 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Відповідно до довіреності від 17 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Зборівського районного нотаріального округу Тернопільської області Олійник Н. Б., ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 купити на її ім`я автомобіль будь-якої марки на умовах та за ціну на його розсуд, перегнати автомобіль за місцем вимоги або за місцем її проживання, зареєструвати автомобіль на її ім`я, у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів та отримати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, номерні знаки. Для цього надала своєму представнику право представляти її інтереси у всіх державних органах, а також керувати транспортним засобом, виконувати його необхідний ремонт, переобладнання, також вчиняти інші юридично значимі дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством для такого роду уповноважень. Термін дії довіреності до 17 травня 2022 року.

Відповідно до акта приймання-передачі транспортних засобів і техніки від 28 лютого 2022 року № 14, складеного ІНФОРМАЦІЯ_8 , згідно з рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 , часткового наряду від 28 лютого 2022 року № 348, у зв`язку з оголошенням воєнного стану згідно з Указом Президента від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у межах виконання військово-транспортного обов`язку здійснено залучення автомобіля SCANIA, причепа SCHMITZ, власником якого є ОСОБА_1 . Залишкова (балансова) вартість автомобіля SCANIA та причепа SCHMITZ, за результатами оцінки становить 928 тис. грн. Акт підписаний ОСОБА_2 , представниками ЗСУ та ІНФОРМАЦІЯ_5 , скріплений печаткою.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2022 року № 33 «Про введення в експлуатацію мобілізованої автомобільної техніки» введено до складу автомобільної роти підвозу боєприпасів та поставлено на поточне забезпечення, зараховано в транспортну групу експлуатації автомобіль SCANIA шасі № НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та напівпричіп SCHMITZ шасі № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , та закріплено вказані транспортні засоби за старшим водієм-гранатометником автомобільної роти підвозу боєприпасів солдатом ОСОБА_2 .

На вказані транспортні засоби видані технічні талони, в яких зазначено про тимчасову належність транспортних засобів ЗСУ, присвоєні державні номери та належність зазначених транспортних засобів військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження оскаржених судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до абзацу четвертого статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Указами Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан та оголошено про проведення загальної мобілізації.

03 березня 2022 року зазначений указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 затверджено Верховною Радою України, а саме Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX«Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію».

Воєнний стан та загальна мобілізація тривають дотепер.

Статтею 17 Закону України «Про оборону України» передбачено, що в умовах воєнного стану відповідно до закону допускається примусове вилучення приватного майна та відчуження об`єктів права приватної власності громадян з наступним повним відшкодуванням їх вартості у порядку та терміни, встановлені Кабінетом Міністрів України.

Аналогічна норма міститься у частині другій статті 353 ЦК України.

Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» визначає механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», військово-транспортний обов`язок установлюється з метою задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на особливий період транспортними засобами (у тому числі водними) і технікою (далі - транспортні засоби) і поширюється на центральні та місцеві органи виконавчої влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації, у тому числі на залізниці, порти, пристані, аеропорти, нафтобази, автозаправні станції дорожнього господарства та інші підприємства, установи і організації, які забезпечують експлуатацію транспортних засобів, а також на громадян - власників транспортних засобів.

Порядок виконання військово-транспортного обов`язку, норми безоплатного залучення, вилучення та примусового відчуження транспортних засобів і техніки на період мобілізації та у воєнний час визначаються Кабінетом Міністрів України.

У частині першій статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що громадяни зобов`язані надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, ЗСУ, іншим військовим формуванням, оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом. Отже, стосовно надання громадянами під час мобілізації їхнього майна ЗСУ чи іншим військовим формуванням або оперативно-рятувальній службі цивільного захисту діє виключно порядок наступного відшкодування державою вартості такого майна, тобто у строк, визначений частиною другою статті 10 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».

Відповідно до частини третьої статті 321 ЦК України примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Стаття 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» передбачає, що примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з органом військового управління, визначеним Міністерством оборони України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Норми зазначеної статті кореспондуються з положеннями наведеного вище пункту 4 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Виконання військово-транспортного обов`язку під час мобілізації здійснюється згідно з Мобілізаційним планом України шляхом безоплатного залучення транспортних засобів підприємств, установ та організацій усіх форм власності для забезпечення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на умовах їх повернення власникам після оголошення демобілізації.

Обсяги транспортних засобів за типами та марками, що планується залучити під час мобілізації, для підприємств, установ та організацій усіх форм власності встановлюються згідно з Мобілізаційним планом України місцевими державними адміністраціями за поданням територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Залучення транспортних засобів під час мобілізації здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, Центральним управлінням або регіональними органами Служби безпеки України, відповідними підрозділами розвідувальних органів України на підставі рішень місцевих державних адміністрацій, що оформлюються відповідними розпорядженнями.

Приймання-передача транспортних засобів, залучених під час мобілізації, та їх повернення після оголошення демобілізації здійснюються на підставі актів приймання-передачі, в яких зазначаються відомості про власників, технічний стан, залишкову (балансову) вартість та інші необхідні відомості, що дають змогу ідентифікувати транспортні засоби.

Повернення транспортних засобів власнику здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту оголошення демобілізації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 757/64569/16-ц (провадження № 14-19цс23) звернула увагу на те, що в Україні існує законодавче регулювання питань, пов`язаних із виплатою компенсації за примусово відчужене, втрачене чи пошкоджене майно в умовах війни, воєнного чи надзвичайного стану, та роз`яснила порядок відшкодування вартості майна, вилученого для потреб оборони держави.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду розтлумачила положення постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2012 року № 998 про «Деякі питання здійснення повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», якою затверджено Порядок розгляду заяв та здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану (далі - Порядок).

Цей Порядок визначає механізм прийняття, розгляду заяв та здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану.

Майно, що підлягає примусовому відчуженню, оцінюється в порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оцінну діяльність.

Заява про виплату наступної повної компенсації за примусово відчужене майно приймається, обліковується і розглядається за місцем відчуження майна. До заяви додаються акт про примусове відчуження майна та висновок про вартість такого майна (пункт 3 Порядку).

За результатами розгляду заяви органи, зазначені у пункті 3 Порядку, оформлюють висновок про здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану. Висновок оформляється у трьох примірниках. Перший примірник передається заявникові, другий - територіальному органу Казначейства, третій зберігається за місцем його оформлення. Висновки обліковуються органом, який їх видав. Орган, що прийняв рішення про примусове відчуження майна, на підставі виданого ним висновку враховує відповідну потребу в коштах у бюджетному запиті на наступний бюджетний період (після скасування правового режиму надзвичайного стану) або на п`ять наступних бюджетних періодів (після скасування правового режиму воєнного стану) (пункт 7 Порядку).

Виплата повної компенсації здійснюється органами, що прийняли рішення про примусове відчуження майна, у порядку черговості оформлення висновків за рахунок і в межах коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного стану (пункт 7 Порядку).

Крім того, розглядаючи справу № 712/3525/23 (провадження № 14-75цс24), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що акт про примусове відчуження та вилучення майна не є правовстановлюючим документом, а лише засвідчує факт приймання-передачі майна, щодо якого прийняте рішення про його реквізицію. Підписання цього акта є лише етапом документального оформлення процедури реквізиції. Скасування цього акта не буде підставою для скасування реєстрації права власності військової частини на примусово відчужене майно. Більше того, скасування вказаного акта не тільки не призведе до відновлення прав позивачки, а й позбавить можливості на відшкодування вартості майна у порядку частини другої статті 11 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» після скасування правового режиму воєнного стану. Крім того, пред`явлена позивачкою вимога про зобов`язання військової частини повернути їй як власнику згаданий автомобіль та ключі від нього також є неналежним способом захисту у спірних правовідносинах з огляду на те, що спірний транспортний засіб пройшов нову реєстрацію і після цього перебуває у власності держави і, відповідно, користуванні - військового підрозділу Збройних Сил України.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_8 на виконання військово-транспортного обов`язку складено акт приймання-передачі транспортних засобів і техніки від 28 лютого 2022 року № 14, яким залучені належні на праві власності ОСОБА_1 транспортні засоби, що перебували у володінні та користуванні її батька ОСОБА_2 , для виконання завдань з оборони України, захисту її територіальної цілісності та недоторканності. При цьому, суди зазначили, що акт приймання-передачі транспортних засобів і техніки від 28 лютого 2022 року не є актом індивідуальної дії чи правочином та його визнання недійсним не призведе до відновлення порушеного права, оскільки складається з метою підтвердження події залучення транспортних засобів.

Крім того, суди встановивши, що ОСОБА_2 , будучи представником своєї доньки ОСОБА_1 , володіючи та користуючись спірними транспортними засобами, добровільно передав їх в умовах правового режиму воєнного стану для підтримання обороноздатності держави на виконання вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», та, враховуючи, що повернення транспортних засобів власнику здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту оголошення демобілізації, дійшли висновку, що вказане рухоме майно не може бути повернуто до закінчення воєнного стану, а також відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків віндикаційного позову.

Верховний Суд погоджується з висновками судів та вважає, що доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «East/West AllianceLimited» проти України» («East/West AllianceLimited v. Ukraine»).

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря).

Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».

Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.

Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz andRoire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.

У цьому рішенні ЄСПЛ підкреслив неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на то потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.

Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження.

Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадянам.

Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.

Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.

Втручання у права має відповідати вимогам співмірності. Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не самоціллю, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним - безальтернативним та достатнім - а не надмірним.

Таким чином, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Верховний Суд вважає, що втручання у право власності позивача переслідувало легітимну мету та було пропорційним у співвідношенні до суспільних інтересів. В Україні із 24 лютого 2022 року діє воєнний стан внаслідок збройної агресії російської федерації. Зусилля державних органів, Збройних Сил України, інших військових формувань спрямовані насамперед на захист життя і здоров`я мільйонів людей, значних зусиль і засобів потребує захист незалежності та територіальної цілісності України, що, окрім іншого, є обов`язком кожного громадянина України. Збройні Сили України мають гостру потребу в забезпеченні матеріальними ресурсами, у тому числі автомобільною технікою, для належного виконання визначених перед ними завдань.

Таким чином, втручання у право власності позивачки відповідає критерію законності, оскільки відбулося у чітко регламентованому, зрозумілому порядку, який діє в Україні з незначними змінами з 2022 року.

За встановлених у справі обставин, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з огляду на обрання позивачем неналежного (неефективного) способу судового захисту.

Вказане відповідає правовим висновкам, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 712/3525/23 (провадження № 14-75цс24).

Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржених судових рішень, тому аргументи касаційної скарги з цього приводу є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах колегія суддів відхиляє, оскільки у мотивувальній частині постанови наведено посилання на постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/1 б-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гуцалюком Андрієм Романовичем, залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 червня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун