справа № 361/3584/22
провадження № 2/361/470/24
РІШЕННЯ

Іменем України

30 червня 2025 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретаря Лебідя В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Сенс Банк, ОСОБА_2 про визнання неправомірними, скасування рішення і запису про державну реєстрацію права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд захистити його право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати неправомірними та скасувати рішення державного реєстратора Гуцуляк Тетяни Віталіївни про державну реєстрацію від 28 серпня 2019 року за індексним номером 48422154 та запис про реєстрацію за Акціонерним товариством Альфа-Банк, після перейменування Сенс Банк, права власності № 32988288 від 23 серпня 2019 року; витребувати на його користь від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що 21 травня 2008 року між ним та Акціонерним товариством Альфа-Банк (далі АТ Альфа-Банк або Банк) був укладений кредитний договір № 800003919, за умовами якого Банк надав йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у розмірі 130500 доларів США з датою остаточного повернення кредиту 21 травня 2018 року, цільове використання кредиту: оплата (часткова оплата вартості квартири АДРЕСА_1 . На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 21 травня 2008 року між ним і Банком був укладений договір іпотеки № 800003919-И, предметом іпотеки за даним договором є квартира АДРЕСА_1 . Вказував на те, що 28 серпня 2019 року реєстратором Гуцуляк Т.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 48422154, згідно із яким право власності на вказану квартиру було зареєстровано за АТ Альфа-Банк (номер запису про право власності: 32988288). Підставою виникнення права власності зазначено: Повідомлення про звернення стягнення, серія та номер: б/н, видавник: АТ Альфа-Банк; іпотечний договір № 800003919-И, серія та номер: 12816, виданий, 21.05.2008, видавник: Приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Морозова С.В.

У подальшому, 22 січня 2020 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50755060 від 22 січня 2020 року про реєстрацію права власності на зазначену вище квартиру за ОСОБА_2 , підставою виникнення права власності ОСОБА_2 вказано: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 331, виданий 22.01.2020, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.Є. (номер запису про право власності: 35133531).

Позивач вважає, що рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 за Банком та відповідно записи про право власності є незаконними (протиправними), прийняте із порушенням норм законодавства, зокрема, Банк не звертався до нього (позивача) з вимогою про усунення порушень; при реєстрації права власності на іпотечне майно Банком не надано реєстратору, а останнім не встановлено розміру заборгованості за кредитним договором, яка задоволена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; оспорювана квартира є майном, на яке поширюється ст. 1 Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті; Банк не провів оцінку нерухомого майна перед набуттям предмета іпотеки у власність.

Враховуючи зазначені вище обставини, позивач ОСОБА_1 вважає, що спірна квартира із його власності вибула за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за Банком, який у подальшому відчужив квартиру ОСОБА_2 , тому, посилаючись на ст. 388 ЦК України, позивач вважає, що наявні підстави для витребування на його користь від ОСОБА_2 як добросовісного набувача спірної квартири.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Бровко О.М. у судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача Акціонерного товариства Сенс Банк? (далі АТ Сенс Банк?, до перейменування АТ Альфа-Банк) Півторак Т.О. у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість. Представник Банку Зелена Н.Ю. подала до суду відзив на позов, у якому заперечувала проти позову посилаючись на те, що звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що була предметом іпотеки за договором іпотеки № 800003919-И, який укладений 21 травня 2008 року між Банком і позивачем ОСОБА_1 та подальше відчуження цієї квартини на користь відповідача ОСОБА_2 відбулося на підставі цього договору іпотеки та відповідно до вимог законодавства, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Також представник АТ Сенс Банк? Зелена Н.Ю. подала до суду клопотання, у якому, посилаючись на те, що 10 вересня 2021 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у цивільній справі № 752/25073/20, що набрало законної сили, за позовом ОСОБА_1 до АТ Альфа-Банк припинено зобов`язання позивача за кредитним договором № 800003919 та іпотечним договором № 800003919-И, що свідчить про те, що, звертаючись до суду із позовом про припинення зобов`язання за кредитним та іпотечним договорами, ОСОБА_1 фактично був обізнаним про задоволення вимог іпотекодержавця за рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням та визнав це, звернувшись до суду із відповідним позовом саме з підстав позасудового звернення стягнення в порядку ст. 37 Закону України Про іпотеку, яку він зі спливом деякого часу вирішив оскаржити в судовому порядку в іншій справі, тому вважає, що не є можливим витребування із чужого незаконного володіння майна після визнання зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами такими, що припинені; відповідне рішення суду уже створило юридичні наслідки та вичерпало свою дію фактичним виконанням. Просила суд у зв`язку з відсутністю предмета спору закрити провадження у даній справі на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 і його представник адвокат Онопрієнко З.В. у судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що правові підстави для витребування від ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 відсутні.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріалах справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 травня 2008 року між Акціонерним товариством Альфа-Банк (після перейменування АТ Сенс Банк) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 800003919.

Також 21 травня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором № 800003919, між Банком і ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 800003919-И, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 12817.

Згідно із п. 3.1 вказаного іпотечного договору № 800003919-И з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 800003919, позивач ОСОБА_1 передав у іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 .

28 серпня 2019 року державним реєстратором Гуцуляк Т.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 48422154, згідно із яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ Альфа-Банк (номер запису про право власності: 32988288). Підставою виникнення права власності зазначено: повідомлення про звернення стягнення, серія та номер: б/н, видавник: АТ Альфа-Банк; іпотечний договір № 800003919-И, серія та номер: 12816, виданий, 21.05.2008, видавник: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Морозова С.В.

22 січня 2020 року між АТ Альфа-Банк та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., зареєстрований в реєстрі за № 331, та прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50755060 від 22 січня 2020 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (номер запису про право власності: 35133531).

10 вересня 2021 року Голосіївським районним судом м. Києва у цивільній справі № 752/25073/20 за позовом ОСОБА_1 до АТ Альфа-Банк про припинення зобов`язань ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.

Зі змісту цього рішення суду вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом до АТ Альфа-Банк, у якому просив про припинення зобов`язань за кредитним договором № 800003919 та іпотечним договором № 800003919-И, укладеними 21 травня 2008 року між ним і Банком; в обґрунтування своїх позовних вимог він посилався на те, що у зв`язку з неналежним виконанням ним умов укладеного 21 травня 2008 року кредитного договору, 13 травня 2010 року Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській Громадській організації Всеукраїнський фінансовий союз було ухвалено рішення у справі № 636-10/75/10, яким стягнуто з нього на користь Банку суму заборгованості за кредитним договором від 21 травня 2008 року у сумі: за кредитом 991254,60 грн., по процентах 97826,81 грн., по пені 155998,68 грн., судових витрат третейського збору в сумі 99,35 грн. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2012 року у справі № 2515/5319/2012 видано виконавчий лист на виконання вказаного рішення третейського суду. Також посилався на те, що 28 серпня 2019 року реєстратором Гуцуляк Тетяною Віталіївною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за АТ Альфа-Банк, що свідчить про те, що відповідачем реалізовано право позасудового врегулювання та відповідно до ст. 37 Закону України Про іпотеку набуто як іпотекодержателем право власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження.

У ході розгляду вказаної цивільної справи № 752/25073/20 судом встановлено, що АТ Альфа-Банк було реалізоване право позасудового врегулювання і відповідно до ст. 37 Закону України Про іпотеку набуто ним як іпотекодержателем право власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження. Внаслідок передачі Банку права власності на об`єкт нерухомого майна (предмет іпотеки): квартира АДРЕСА_1 , що є способом позасудового врегулювання спору, його зобов`язання Позичальника за кредитним договором є припиненими. Юридичним наслідком належного виконання зобов`язання згідно із ст. ст. 598, 599 ЦК України є припинення зобов`язання. Таким чином, з моменту виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань, припиняється існування прав і обов`язків сторін, що складають зміст конкретного зобов`язального правовідношення.

Наведені обставини підтверджують, що позивач ОСОБА_1 виконав усі свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку. Оскільки забезпечені іпотекою зобов`язання за кредитним договором позивачем ОСОБА_1 виконано в повному обсязі, зобов`язання за договором іпотеки, яке є похідним від кредитного договору, теж припинилося.

На підставі встановлених обставин у цивільній справі № 752/25073/20, судом припинено зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 800003919 та іпотечним договором № 800003919-И, укладеними 21 травня 2008 року між ним і Банком.

28 листопада 2021 року вказане вище рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року набрало законної сили.

За змістом положень ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

З огляду на викладене та відповідно до норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановленим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року у цивільній справі № 752/25073/20, відповідно до засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яке набрало законної сили.

Позивач ОСОБА_1 , вважаючи, що його права порушені реєстрацію права власності за Банком на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 та у подальшому відчуженням даної квартири на користь ОСОБА_2 , звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

У ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає у тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.

У ст. 1 Закону України Про іпотеку від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі Закон № 898-IV) визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Сторонами за договором іпотеки є Іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем та Іпотекодержатель кредитор за основним зобов`язанням.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або

у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Виходячи з наведених норм законодавства та загального поняття договірного права, слід дійти висновку, що права та обов`язки між іпотекодавцем та іпотекодержателем виникають на підставі укладеного між ними кредитного договору, в забезпечення виконання якого передано в іпотеку майно на підставі укладеного договору іпотеки.

У ст. 17 Закону № 898-IVвстановлено, що іпотека припиняється у разі, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки.

Виходячи з наведених норм, слід дійти висновку, що після припинення зобов`язань, які виникли на підставі договору іпотеки, іпотекодавець та іпотекодержатель втрачають такий статус, оскільки будь-яких договірних зобов`язань між ними вже не існує.

Суд, вирішуючи вимоги позивача ОСОБА_1 у даній справі, звертає увагу на те, що останній, як зазначено вище, звертався до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до АТ Альфа-Банк про припинення його зобов`язань за кредитним договором № 800003919 та іпотечним договором № 800003919-И, укладеними 21 травня 2008 року між ним і Банком, з підстав набуття АТ Альфа-Банк права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, та цей позов судом було задоволено, тобто позивач сам ініціював справу про припинення своїх зобов`язань за вказаними договорами, що свідчить про те, що позивач був обізнаний про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за Банком та погодився з ним, до цього з позовом про невизнання такого права та оскарження реєстрації права власності за Банком на предмет іпотеки не звертався, а пред`явив позов саме про припинення зобов`язань за кредитним договором та іпотечним договором, тому суд вважає, що на підставі вказаного вище рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року, ухваленого у справі № 752/25073/20, позивач ОСОБА_1 з власної ініціативи втратив статус іпотекодавця предмета іпотеки та між ним і Банком припинилися права та обов`язки сторін за вказаними двома кредитним та іпотечним договорами, що складали зміст конкретного зобов`язального правовідношення, тобто всі права, набуті сторонами за вказаними правочинами не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню.

Суд вважає у даному випадку, що ОСОБА_1 за відсутності статусу іпотекодавця, звертаючись до суду з цим позовом, фактично нівелює рішення суду від 10 вересня 2021 року, що набрало законної сили, у цивільній справі № 752/25073/20, яка ініційована самим же позивачем, що суперечить вимогам законодавства та є неприпустимим, оскільки заявленими вимогами позивач ОСОБА_1 фактично не визнає це рішення суду, звертаючись до суду з цим позовом, та заявлені позивачем вимоги з урахуванням рішення суду, яке набрало законної сили, не призведе до попереднього стану сторін та їх правовідносин.

Очевидно, що дії позивача ОСОБА_1 , який ініціювавши спір про припинення зобов`язань за кредитним договором № 800003919 та іпотечним договором № 800003919-И, укладеними 21 травня 2008 року між ним і Банком, за наслідками розгляду якого судом припинені зобов`язання позивача за цими двома договорами, та втративши статус іпотекодавця, а згодом пред`являючи позов у даній справі про визнання неправомірними та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження за Банком та витребування квартири АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки від відповідача ОСОБА_2 , суперечить його попередній поведінці (добровільного визнання припиненими договірних відносин між ним і Банком) та є недобросовісним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 роз`яснив, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом.

Суд вважає, що у даному випадку, звернувшись до суду з позовом про припинення зобов`язань, яке визнано судом припиненим, із урахуванням обставин у цій справі, зокрема, звернення стягнення Банком на предмет іпотеки в позасудовому порядку, продаж Банком квартири, яка була предметом іпотеки за вказаних обставин, позивач діє недобросовісно та виникає ситуація за якої позбувшись статусу іпотекодержателя, прав і обов`язків за договором кредиту та іпотеки, позивач у недобросовісний спосіб намагається повернути квартиру, яка була предметом іпотеки, за припиненим зобов`язанням, що не відповідає принципу venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) та ставить інших учасників у невизначене становище та настає правова невизначеність щодо права на майно в разі визнання протиправним рішення державного реєстратора та його скасування, а рівно й у разі скасування запису про право на це майно, який внесений у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, оскільки заявлені позивачем вимоги з урахуванням рішення суду про припинення його зобов`язань за договорами, яке набрало законної сили, не призведе до попереднього стану сторін та їх правовідносин та не відновить договірних відносин, припинених за рішенням суду між позивачем і Банком.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 листопада 2024 року № 532/1550/23 роз`яснив, що проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

При цьому, слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України). Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для безцеремонної процесуальної гри. Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (постанова Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19).

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивач у даній справі ОСОБА_1 фактично наполягає на існування прав і обов`язків за кредитним договором та договором іпотеки, що є протилежним його твердженням в іншій цивільній справі № 752/25073/20, у якій він заявляв про припинення вказаних зобов`язань, тобто висуває твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята ним у судовому процесі, що вже відбувся.

При цьому будь-якого посилання на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначив, будь-якого обґрунтування щодо цього рішення та обставин у вказаній справі позивач у позовній заяві не здійснив.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 зробила правовий висновок щодо належного та ефективного способу захисту при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо таке майно надалі було відчужене третій особі. Висловлюючись щодо звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку на підставі іпотечного договору, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України Про іпотеку є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Належний та ефективний спосіб захисту прав позивача визначається з огляду на обставини конкретної справи. Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Речово-правові способи захисту прав особи (зокрема віндикація) застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами. Якщо спір стосується правочину (зокрема договору іпотеки), укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом (з приводу звернення стягнення на таке майно) мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Якщо спірне майно, на яке було звернено стягнення на підставі договору іпотеки, надалі відчужив іпотекодержатель скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав не може забезпечити поновлення прав позивача. Позивачеві слід пред`являти віндикаційний позов до останнього набувача цього майна.

Враховуючи наведений правовий висновок, суд вважає, що заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги в частині визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора Гуцуляк Т.В. про державну реєстрацію від 28 серпня 2019 року за індексним номером 48422154 та запису про реєстрацію права власності № 32988288 від 23 серпня 2019 року за Банком квартири АДРЕСА_1 є неналежним способом захисту, за встановлених у цій справі обставин, зокрема, вчинення Банком дій, спрямованих на набуття права власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 в позасудовому порядку на підставі іпотечного договору та подальшого відчуження цієї квартири на користь ОСОБА_2 , тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_3 заявлені вимоги про витребувати на його користь від відповідача ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги наявністю у нього права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки, та протиправністю дій Банку щодо позбавлення його такого права (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження).

У ч. 3 ст. 36 Закону України Про іпотеку встановлено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Враховуючи наведену норму, суд вважає, за можливе застосувати аналогію та вважає, що після завершення позасудового врегулювання та враховуючи рішення суду від 10 вересня 2021 року про припинення будь-яких зобов`язань, будь-які наступні вимоги іпотекодавця є недійсними А оскільки у даній справі завершено позасудове врегулювання питання щодо погашення заборгованості за кредитним договором, а тому, будь-які наступні вимоги банку до нього та чи будь-яких інших осіб щодо виконання зобов`язань є недійсними.

За змістом ст. ст. 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У ст. 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17).

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.

Предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача не з його волі, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Отже, на підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння поза його волею, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.

Розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи із принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

Під час розгляду цієї справи, про що зазначено судом вище, встановлено, що позивач ОСОБА_1 ініціював спір про припинення його зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки, тобто спрямував своє волевиявлення на припинення правовідносин між ним і Банком, тому при вирішенні заявленої вимоги суд враховує таку поведінку позивача у цій справі, а також заявлені ним вимоги із застосування приватно-правової конструкції з метою повернути квартиру яка була предметом іпотеки, за припиненим зобов`язанням, що суперечить рішенню суду яке набрало законної сили, тому суд вважає, що відсутня правомірність вимог позивача про витребування квартири від ОСОБА_2 , оскільки з огляду на фактичні обставини цієї справи, а також з урахуванням викладеного, витребування майна у даній справі від добросовісного набувача не вказує на правомірність заходу втручання у право на мирне володіння майном відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 259, 263 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Сенс Банк, ОСОБА_2 про визнання неправомірними, скасування рішення і запису про державну реєстрацію права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.