ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року

м. Київ

справа № 178/1957/22

провадження № 61-2127св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

за участю секретаря судового засідання- Каракохи В. О.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , треті особи (за первісним позовом) - Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 ,

треті особи (за зустрічним позовом) - Служба у справах дітей Криничанської селищної ради, Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Серебряковою Іриною Миколаївною, на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року у складі судді Цаберябий Б. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2025 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її донька ОСОБА_5 перебувала зі ОСОБА_2 у сімейних відносинах без укладення шлюбу з 2014 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 .

Зазначала, що після народження дитини ОСОБА_5 та ОСОБА_2 припинили відносини та з цього часу проживали окремо, останній не приймав участі у вихованні та матеріальному забезпеченні малолітнього сина, не цікавився його життям та розвитком, не турбувався про душевний та моральний стан.

Син ОСОБА_4 залишився проживати разом з її донькою, окрім нього з ними проживав її старший син ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла внаслідок хвороби.

Після смерті ОСОБА_5 її сини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишились проживати з нею ( ОСОБА_1 ), тобто зі своєю бабусею, а ОСОБА_2 почав проявляти певну активність та почав вимагати віддати йому дитину ОСОБА_4 .

Вказувала, що вона жодним чином не чинить перешкод батькові у спілкуванні з сином, однак таке спілкування проходить у її присутності чи присутності ОСОБА_3 , - брата дитини. Після смерті її доньки ОСОБА_5 , психологічний стан ОСОБА_4 нестабільний, він не бажає проживати з батьком, оскільки для нього він незнайома людина, та хоче проживати з нею та своїм братом ОСОБА_3 .

Крім того, дитина соціально адаптована за теперішнім місцем свого проживання, де створені усі належні умови для його проживання та майбутнього розвитку.

Посилаючись на наведене, просила її позов задовольнити, визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, його бабусею.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , у січні 2023 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов, у якому просив відібрати малолітнього ОСОБА_4 у ОСОБА_1 та визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_5 та є біологічним батьком ОСОБА_4 .

Починаючи з 2018 року, ОСОБА_5 разом із сином почали проживати окремо від нього через погіршення відносин між ними, він не припиняв надавати матеріальну допомогу на його утримання.

Після смерті ОСОБА_5 намагався забрати сина до себе, однак ОСОБА_1 не давала можливості це зробити, мотивуючи поганим психологічним станом дитини, пов`язаним зі смертю матері. Через перешкоди, які чинила йому ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною, він змушений був звертатися до правоохоронних органів.

Зазначав, що має всі належні умови для проживання сина разом із ним, має власне житло, транспортний засіб, дохід, може забезпечувати інтереси дитини як морально, так і матеріально.

Посилаючись на наведені обставини, просив задовольнити його позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року первісний позов задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із бабусею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 створила всі умови для проживання, виховання та розвитку малолітнього ОСОБА_4 , а виняткових обставин, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом із бабусею, не встановлено. Суд зазначив, що визначення місця проживання дитини з бабусею буде відповідати її найкращим інтересам та належному психологічному стабільному стану.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що проживання сина з бабусею буде на теперішній час відповідати, насамперед, інтересам дитини, і це не позбавляє батька права виховувати сина, утримувати його та спілкуватися з ним повноцінно.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для його скасування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 - Серебрякова І. М. звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 728/1604/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 356/417/17, від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15, від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18, від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні первісного та зустрічного позовів.

Суди не врахували, що спір про визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, існує між бабусею, яка не є опікуном дитини, та батьком дитини, який не є таким, що позбавлений батьківських прав. У матеріалах справи відсутні докази позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина.

Недоведеним є під час розгляду справи те, що батько не може створити належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, а навпаки встановлено, що він спроможний це зробити, не зловживає спиртними напоями та/або наркотичним засобами, доказів аморальної його поведінки не надано.

Служба у справах дітей Криничанської селищної ради, двічі провівши обстеження умов проживання батька (під час розгляду справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції), встановила, що «згідно акту обстеження умов проживання будинок, де проживає батько складається з 3 житлових кімнат, ванної кімнати, коридору, в будинку газову опалення, кімнати умебльовані, в наявності побутова техніка, є окрема кімната для сина, є ліжко, стіл для занять, комп`ютер для занять. Для виховання розвитку і проживання малолітнього ОСОБА_7 батьком створені всі необхідні умови». При цьому, суд першої інстанції, приймаючи рішення, не врахував висновок Управління - Служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, що встановила доцільність визначення місця проживання дитини з батьком.

У свою чергу, Служба у справах дітей Криничанської селищної ради висновок у справі не надала і лише на ухвалу суду апеляційної інстанції висновком від 18 грудня 2024 року встановила недоцільним визначити місця проживання дитини з батьком. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що визначення місця проживання дитини з батьком не буде сприяти спокійному та стійкому його середовищу. При цьому, суд апеляційної інстанції не обґрунтував те, яким чином середовище проживання батька з дитиною може завдати шкоди життю та здоров`ю дитини.

Помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що проживання малолітньої дитини з 75-річною бабусею буде належним чином відповідати подальшому розвитку та належному психологічному стабільному стану дитини, аніж з рідним батьком, який є фізично здоровим, має стабільній дохід, має авто, житло, належні умови проживання та розвитку для себе та дитини, жодного разу не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебував, не позбавлений батьківських прав, проявляє турботу, виховання та любов до сина. Під час розгляду справи суди не встановили обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити її інтересам та матиме негативний вплив на неї.

Доводи інших учасників справи

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 178/1957/22.

Витребувано з Криничанського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу № 178/1957/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини разом з бабусею та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Криничанської селищної ради, Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком.

У квітні 2025 року справа № 178/1957/22 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня року справу № 178/1957/22 призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року розгляд справи відкладено на 10:00 годину 28 травня 2025 року. Викликано для надання особистих пояснень у справі № 178/1957/22 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і представників Управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Служби у справах дітей Криничанської селищної ради.

Пояснення учасників справи, надані у судовому засіданні

ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечила проти касаційної скарги, просила залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. Зазначала, що онук проживає разом із нею.

ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін

Представник Управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради у судовому засіданні Воднєва Н. В. підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити. Вважає, що право на виховання дитини має батько.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди встановили, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого 19 травня 2015 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Після народження сина та через погіршення стосунків ОСОБА_2 та ОСОБА_5 проживали окремо, дитина залишилась проживати разом із матір`ю.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла внаслідок хвороби.

Після смерті ОСОБА_5 її діти: старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишились проживати з ОСОБА_1 , яка є їх бабусею.

ОСОБА_2 , який є батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , після смерті матері дитини виявив бажання у спілкуванні з сином, має намір забрати до себе проживати в с. Малярщина Кам`янського району Дніпропетровської області.

Представник служби у справах дітей в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що виїздом за місцем проживання ОСОБА_2 було встановлено, що у нього наявні усі необхідні умови для проживання дитини. В ході спілкування зі ОСОБА_2 було встановлено, що він періодично навідує дитину та докладає зусиль для надання їй допомоги.

Відповідно до довідки Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» ДОР ОСОБА_4 , зокрема переживає психологічну травму через втрату матері. Хлопчик знаходиться у стресовому стані в зв`язку з тим, що має побоювання втратити стабільність, яку забезпечують йому бабуся та брат ОСОБА_8 . ОСОБА_1 ставиться до свого онука з почуттям любові та турботи, зацікавлена в розвитку ОСОБА_9 і символізує безпеку та захист для нього. Домінуючою особою в житті ОСОБА_7 є бабуся, він має з нею тісний емоційний контакт. Брат ОСОБА_3 є для хлопчика опорою та компенсує недостатність уваги з боку батька. ОСОБА_7 на даний час хоче проживати разом із бабусею, де йому комфортно, затишно, спокійно, безпечно та про нього піклуються. Раптова зміна місця проживання його може злякати. Задля запобігання погіршення психоемоційного стану ОСОБА_7 , на даний час, не змінювати його теперішнє місце проживання так як, на даний час, між батьком та дитиною існують деформовані стосунки, примус до спілкування та сумісного проживання з ним може принеси негативні наслідки для психологічного здоров`я дитини.».

Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради надала на запит суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

На виконання вимог суду Служба у справах дітей Криничанської селищної ради надала свій висновок від 18 грудня 2024 року про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Також суди встановили, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно акта обстеження умов проживання, складеного Службою у справах дітей Криничанської селищної ради, ОСОБА_2 зареєстрований та фактично проживає у будинку сам. Будинок складається з 3 житлових кімнат, ванної кімнати, коридору, в будинку газове опалення, кімнати умебльовані, в наявності побутова техніка, є окрема кімната для сина, в якій є ліжко, стіл для занять, комп`ютер для занять. Для виховання, розвитку та проживання малолітнього сина ОСОБА_7 батьком створені всі необхідні умови.

На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Криничанської селищної ради малолітній ОСОБА_7 пояснив, що проживати із бабусею та старшим братом йому комфортно, а жити із батьком він не хоче.

Відповідно до довідки від 16 жовтня 2024 року, виданої КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» ДОР, малолітній ОСОБА_7 почуває себе в родині бабусі та старшого брата комфортно та у безпеці, тому визначати місце проживання дитини з батьком наразі, на думку психолога, зміна місця проживання може дестабілізувати психоемоційний стан дитини та привести до ретравматизації. Хлопчик пережив травмуючу ситуацію (смерть матері) і перехід його в іншу родину може призвести до порушень емоційно-особистої сфери.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦП К України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 728/1604/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 356/417/17, від 17 липня 2019 року у справі № 185/6994/15, від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18, від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).

Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Проте в цій справі виник спір між бабою та батьком щодо місця проживання дитини, оскільки мати дитини померла і дитина проживає з бабою.

Відмовляючи в задоволенні позову? з огляду на інтереси дитини та іі тривале проживання з бабою, суди виходили з приписів статті 161 СК України, при цьому, не врахували, що зазначеною нормою матеріального права регулюються відносини між батьками дитини, які проживають окремо, щодо місяця проживання дитини.

Відповідно до статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Таким чином, закон закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною. Таке переважне право полягає в тому, що таке суб`єктивне право надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне сімейне право. Внаслідок цього переважне право на проживання разом з дитиною (а) спрямовано на набуття (відновлення) немайнового права на сім`ю, (б) виникає разом із певним суб`єктивним правом та перебуває в пасивному стані до настання юридичних фактів передбачених в законі, (в) реалізується, як правило, за участю іншого суб`єкта, внаслідок чого носій переважного права може набути суб`єктивне право, (г) захищається шляхом переведення або відновлення прав та обов`язків, набутих третьої особою всупереч перевагам, які має суб`єкт переважного права, на нього. Законом прямо допускається, що батькам може бути відмовлено в реалізації переважного права, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

Згідно зі статтею 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Тлумачення частини другої статті 171 СК України дає підстави для висновку, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково, зокрема, при вирішенні спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України).

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання застосування статті 171 СК України у подібних правовідносинах вже було предметом перегляду Верховного Суду.

У постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 (провадження № 61-13918св20) Верховний Суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що «аналізуючи положення частин першої та другої статті 171 СК України про те, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї, і що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання; статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю; статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей про те, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу».

Отже, для правильного застосування норм права під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини необхідно, щоб дитина була заслухана.

Висновок про необхідність врахування думки дитини у вирішенні спору щодо визначення місця проживання дітей висловлений Верховним Судом у постановах від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16 (провадження № 61-29090св18), від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17 (провадження № 61-16764св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 19 травня 2021 року у справі № 686/1379/19 (провадження № 61-18646св20).

Як установили суди попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, і ОСОБА_1 (бабуся дитини), і ОСОБА_2 (батько дитини) мають позитивні характеристики, належні умови для проживання дитини та можливість її утримувати. Малолітня дитина протягом тривалого часу (з моменту народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та після смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) весь час проживала і на момент розгляду справи проживає у баби, яка займається її вихованням, піклуванням, підтриманням здоров`я та матеріальним забезпеченням. Фактично сім`єю для дитини з моменту її народження були мати і баба, а після смерті матері - баба.

На необхідності залишити малолітню дитину з бабою наголосила Служба у справах дітей Криничанської селищної ради у своєму висновку від 18 грудня 2024 року. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Криничанської селищної ради малолітній ОСОБА_7 пояснив, що проживати із бабусею та старшим братом йому комфортно, а жити із батьком він не хоче.

Окрім того, відповідно до довідки КЗ «Дніпропетровський центр соціально- психологічної допомоги» ДОР малолітній ОСОБА_4 , зокрема переживає психологічну травму через втрату матері; знаходиться у стресовому стані в зв`язку з тим, що має побоювання втратити стабільність, яку забезпечують йому бабуся та брат; домінуючою особою в житті дитини є бабуся, він має з нею тісний емоційний контакт; брат ОСОБА_3 для хлопчика є опорою та компенсує недостатність уваги з боку батька; дитина на даний час хоче проживати разом із бабусею, де йому комфортно, затишно, спокійно, безпечно та про нього піклуються; раптова зміна місця проживання його може злякати; на даний час, між батьком та дитиною існують деформовані стосунки, примус до спілкування та сумісного проживання з ним може принести негативні наслідки для психологічного здоров`я дитини.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким задоволено первісний позов та відмовлено у задоволенні зустрічного позову, погодився з його висновком про те, що на теперішній час визначення місця проживання малолітнього з бабою, яка створила всі умови для його проживання, виховання та розвитку, буде відповідати його найкращим інтересам та належному психологічному стабільному стану.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досяг 10-річного віку, а тому, з урахуванням норм статті 171 СК України та статті 12 Конвенції про права дитини, має право висловити свою думку щодо свого місця проживання.

З огляду на необхідність безпосередньо заслухати думку дитини з приводу того, з ким вона згодна проживати, висновки суду апеляційної інстанції щодо залишення без змін рішення суду першої інстанції є передчасними.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Серебряковою Іриною Миколаївною, задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.?

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов