ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3618/24 Номер провадження 22-ц/814/2263/25Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Лата Н. Ф.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Лати Наталії Федорівни

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2025 року, ухвалене суддею Цибізовою С. А., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Лати Наталії Федорівни до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України, про встановлення факту родинних відносин, -

В С Т А Н О В И В:

23.08.2024 представник ОСОБА_1 адвокат Лата Н.Ф. звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту родинних відносин, в якому просила суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був близьким родичем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовна заява мотивована тим, що його вітчим ОСОБА_2 був призваний на військову службу і загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час ведення бойових дій. Позивач звернувся з рапортом до командира військової частини з проханням звільнити його з військової частини на підставі абз. 14 підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час дії мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, а саме у зв`язку із загибеллю близького родича ОСОБА_2 під час забезпечення нацональної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. У відповідь отримав листа від військової частини з відмовою.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2024 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України (а.с. 53).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України, про встановлення факту того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був близьким родичем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що чинним законодавством передбачено можливість звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, а саме якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. Отже, законодавцем чітко визначений перелік близьких родичів, а саме чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра, загибель яких під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану обумовлює можливість звільнення з військової служби. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не оспорює наявність факту родинних відносин позивача з його вітчимом та те, що вони були близькими особами, а вказує на відсутність підстав для звільнення згідно до чинного законодавства. За таких обставин, спір між сторонами про те, що ОСОБА_2 був близьким родичем ОСОБА_1 відсутній та встановлення факту, про який просить позивач, безпосередньо не породжує правові наслідки для останнього. Таким чином правові підстави для задоволенні позову відсутні. З огляду на викладене, суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, що встановлення факту, про який він просить, залежить виникнення чи зміна прав, про які зазначено у позові.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Лата Н.Ф., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не взяв до уваги ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.08.2024 у справі №211/4752/24, якою заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України про встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_2 (вітчимом) залишив без розгляду. Даною ухвалою позивачеві було роз`яснено, що він має право подати позов про встановлення факту родинних відносин на загальних підставах, оскільки під час судового розгляду справи було встановлено спір про право (метою встановлення факту родинних відносин заявника з загиблим ОСОБА_2 є звільнення з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що позивач з 2000 по 2022 проживав з ОСОБА_2 (вітчимом), мамою та сестрою (неповнорідною) однією сім`єю, вели спільний побут, разом мали спільний бюджет, вітчим займався вихованням позивача, завжди його підтримував. У зв`язку з тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 (вітчим) загинув під час ведення бойових дій поблизу н.п. Бердичі Покровського району Донецької області, 12.05.2024 позивач звертався з рапортом до відповідача з проханням звільнити його з посади оператора відділення управління командира батареї 2 мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 на підставі абзацу 14 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час дії мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, що відповідно до законодавства є достатньою підставою для звільнення. Однак відповідач без належного обґрунтування відмовив у задоволенні цього рапорту, порушуючи тим самим права та законні інтереси позивача. Звертається увага суду на те, що позивач залишився єдиним у сім`ї військовослужбовцем, який продовжує військову службу, та наголошується на тому, що мати позивача вже втратила свого чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув під час ведення бойових дій поблизу н.п. Бердичі Покровського району Донецької області. Відповідно, є велика ймовірність ще й втратити свого єдиного сина, який продовжує військову службу. Вважає, що відповідач порушив права та законні інтереси позивача на демобілізацію на підставі підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок», оскільки цей закон передбачає гуманне ставлення до родини, в якій загинув один з її членів, задля збереження цієї родини. У випадку позивача, обмеження його права на сімейне життя є надмірним і необґрунтованим. Отже, дії відповідача порушують не лише національне законодавство, а й статтю 8 Європейської конвенції з прав людини, що є підставою для визнання відмови незаконною та її скасування. Відповідно, спір між сторонами існує, факт, що позивач був близьким родичом ОСОБА_2 необхідно встановити, оскільки даний факт породжує правові наслідки для позивача та інших способів встановлення цього факту для позивача більше не існує. Предметом позову було встановлення факту про те, що позивач був близьким родичем ОСОБА_2 (вітчим), відносно чого суд мав постановити рішення. Тобто, змістом позову є спір про факт. Однак, зі змісту рішення випливає те, що предметом позову було звільнення позивача з військової служби, у зв`язку з чим судом першої інстанції було проведено аналіз норм статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Суд, відмовляючи позивачу у задоволенні позову, не застосував рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/9 у справі щодо офіційного тлумачення терміна «член сім`ї військовослужбовця».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання апеляційного суду 25.06.2025 не з`явилися інші учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 12.05.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 199-202), які були доставлені до електронних кабінетів. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 14.04.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 25.06.2025 о 10-20 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 було подано рапорт до командира військової частини про звільнення з військової частини обгрунтовуючи тим, що його близький родич ОСОБА_2 загинув під час ведення бойових дій. Вказав, що його мати уклала шлюб із ОСОБА_2 та з того часу вони спільно проживали разом до загибелі вітчима, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, останній займався його вихованням, фінансово утримував до досягнення повноліття (а.с. 7).

У відповіді командира військової частини від 25.05.2024 на рапорт від 12.05.2024 ОСОБА_1 зазначено, що матеріали на звільнення з військової служби згідно з підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» повертаються без реалізації. Також вказано, що причиною звільнення в рапорті зазначено загибель близького родича під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. Як вбачається із наданих документів, під близьким родичем, що загинув, ОСОБА_1 зазначає вітчима. Частиною 12 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» чітко визначено перелік близьких родичів, які підпадають під дію зазначеної норми закону, а саме: чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра та у зв`язку з цим заявника повідомлено, що вказана норма не може бути застосована (а.с. 6).

Згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про одруження, серія НОМЕР_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 одружились 03.06.2000. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 9 зворот).

ОСОБА_3 змінив прізвище на ОСОБА_6 згідно свідоцтва про зміну імені, серія НОМЕР_4 (а.с. 10 зворот).

Як вбачається із сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_4 №534 від 09.04.2024, ОСОБА_2 , який був призваний на військову службу 26.09.2023, загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час ведення бойових дій (а.с. 10).

Згідно довідки про причину смерті №655к/876дон від 11.04.2024, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , причина смерті: ушкодження внаслідок бойових дій, спричинені іншими видами вибухів та уламків (а.с. 11). Також в лікарському свідоцтві про смерть №655к/876дон від 11.04.2024 зазначається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , смерть настала внаслідок бойових дій (а.с. 11 зворот).

Відповідно до характеристики на ОСОБА_1 . Криворізької спеціалізованої школи І-ІІІ ступеню №70, вихованням останнього займалися мати ОСОБА_7 та вітчим ОСОБА_2 . Останній відгукувався на будь-яке прохання, пов`язане зі шкільним життям. ОСОБА_1 був зарахований під прізвищем ОСОБА_8 , а по досягненню повноліття за згодою вітчима змінив прізвище на ОСОБА_6 . Батьки приділяли велику увагу навчанню та вихованню сина (а.с. 12).

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні 21.11.2024 суду показала, що ОСОБА_1 є її сином та вважав її чоловіка ОСОБА_2 як рідного батька. Проживали спільною родиною, починаючи з 1999, згодом зареєстрували офіційно шлюб. Зазначила, що ОСОБА_2 займався вихованням її сина, який згодом змінив прізвище на прізвище вітчима « ОСОБА_6 » (а.с. 88-93).

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні 27.02.2025 показала, що ОСОБА_1 є сином дружини її батька ОСОБА_2 . Зазначила, що ОСОБА_1 є її братом, вони проживали разом. Її батько та мати ОСОБА_10 одружилися, вели спільний побут, він називав його татом. Разом мали спільний бюджет. Зазначила, що ОСОБА_2 займався вихованням ОСОБА_1 , завжди його підтримував (а.с. 153-156).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до вимог ч.1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, обов`язково повинно бути зазначено мету встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22, якою переглядалася ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.09.2023 у справі про встановлення факту самостійного виховання дитини (інших фактів, які пов`язані з реалізацією права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації), Верховний суд зазначив, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. Питання, заявлене позивачем у цій справі може вирішуватись у межах спору про право за загальним правилом у позовному провадженні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

У ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» регулюється порядок звільнення з військової служби. Так, згідно п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби якщо під час дії воєнного стану їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був близьким родичем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з ч.12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.

Згідно матеріалів справи встановлено, що згідно сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_4 №534 від 09.04.2024, ОСОБА_2 , який був призваний на військову службу 26.09.2023, загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 під час ведення бойових дій (а.с. 10).

ОСОБА_1 12.05.2024 подав рапорт до командира військової частини про звільнення з військової частини, обгрунтовуючи тим, що його близький родич ОСОБА_2 загинув під час ведення бойових дій. Вказав, що його мати уклала шлюб із ОСОБА_2 та з того часу вони спільно проживали разом до загибелі вітчима, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, останній займався його вихованням, фінансово утримував до досягнення повноліття (а.с. 7).

Згідно відповіді командира військової частини від 25.05.2024 на рапорт від 12.05.2024 ОСОБА_1 зазначено, що матеріали на звільнення з військової служби згідно з підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» повертаються без реалізації. Також вказано, що причиною звільнення в рапорті зазначено загибель близького родича під час забезпечення нацональної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану. Як вбачається із наданих документів, під близьким родичем, що загинув, ОСОБА_1 зазначає вітчима. Частиною 12 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» чітко визначено перелік близьких родичів, які підпадають під дію зазначеної норми закону, а саме: чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра та у зв`язку з цим заявника повідомлено, що вказзвана норма не може бути застосована (а.с. 6).

Таким чином, апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки законодавцем чітко визначений перелік близьких родичів, а саме: чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний) брат чи сестра, загибель яких під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану обумовлює можливість звільнення з військової служби.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував положення статті 3 Сімейного кодексу України, статті 3 Кримінального процесуального кодексу України, статті 1 Закону України «Про запобігання корупції», які підлягали застосуванню у справі, та незастосування судом Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/9, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено вичерпний перелік близьких родичів, у зв`язку із смертю яких військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби.

Вказаний перелік розширеному тлумаченню не підлягає. Позивач не підпадає під цей перелік.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним у справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лати Наталії Федорівни залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов