КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 358/1311/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7826/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Євграфової Є.П., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Марченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 13 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лебединець Г.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені), -

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення повернення коштів у розмірі 121 102 грн. (а.с. 1-5).

На обґрунтування позову зазначав, що 01.10.2020 року позивачем через мережу Інтернет було придбано у відповідача ФОП ОСОБА_2 телевізор Samsung qe55q80tauxua. Придбання товару було здійснено через оформлення споживчого кредиту, у зв`язку з чим, між позивачем та AT «АЛЬФА-БАНК» було підписані Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту та графік платежів № 484149536 від 01.10.2020 року, та паспорт споживчого кредиту (далі - Кредитний договір). Крім того, позивачу було надано лист-зобов`язання AT «АЛЬФА-БАНК» від № 484149536, з якого вбачається, що банком фактично було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 33 088,00 грн. Однак, товар ним не був отриманий. Споживчий кредит не був закритий, у зв`язку із чим він був змушений погашати вказаний кредит та сплачувати щомісячну комісію за користування кредитними коштами.

03.12.2020 року він направив відповідачу претензію про повернення коштів, а 13.01.2021 року - направив лист-вимогу, в якій він зазначив про розірвання укладеного між ними договору купівлі-продажу, та вказав на вимогу про повернення отриманих відповідачем коштів за неотриманий товар. Однак, відповідачем така вимога була проігнорована, та кошти за товар не повернуті.

Станом на 15.03.2021 року, позивачем в рахунок погашення кредиту сплачено в повному обсязі суму кредиту.

Заявивши про розірвання договору купівлі-продажу, та не повернення відповідачем коштів, у квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів за неотриманий товар (справа № 753/6678/21). Проте, станом на день звернення до суду з вказаним позовом справа по суті не розглянута.

Позивач зазначав, що оскільки відповідач не виконала взятого на себе обов`язку перед позивачем щодо повернення коштів, у останньої на підставі ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» наявне зобов`язання по сплаті пені.Розрахунок пені позивачем здійснений з урахуванням вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України за період з 16.08.2023 по 15.08.2024 та складає 121 102,00 грн. (а.с. 1-5).

07 січня 2025 року до районного суду надійшли письмові пояснення, подані від імені відповідачки ФОП ОСОБА_2 - адвокатом Тарасенко О.М., в яких не заперечувався факт укладення договору купівлі-продажу, проте заперечувались позовні вимоги з посиланням на їх безпідставність з посиланням на отримання придбаного товару позивачем як покупцем через послугу кур`єрської доставки Нової Пошти за експрес-накладною № 0183, товар був оглянутий та прийнятий покупцем без зауважень, повернення товару не зафіксовано із зазначенням прохання відмовити в позові (а.с. 80-88).

Вказані письмові пояснення-заперечення суд першої інстанції долучив до матеріалів справи, проте не прийняв їх до увагу через відсутність підтвердження наявності у адвоката повноважень на представництво інтересів відповідача.

Заочним рішенням Богуславського районного суду Київської області від 13 січня 2025 року у задоволенні позову - відмовлено (а.с. 94-96).

Не погодившись із рішенням суду, 09 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 103-106).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення є незаконним та безпідставним, оскільки не ґрунтується на дійсних обставинах справи, не підтверджується жодними доказами, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, та з порушенням норм процесуального права.

Щодо твердження суду про те, що відсутні докази того що позивач звертався до відповідача про розірвання договору купівлі-продажу, а також відсутність доказів звернення відповідача до АТ «Альфа-банк» про відмову від договору про споживчий кредит. Позивач звертався до АТ «Альфа-Банк» через засоби телефонного зв`язку, якому було повідомлено про те, що кошти банком були перераховані відповідачу (продавцю товару - ФОП ОСОБА_2 ). Проте, як пояснили в АТ «АЛЬФА-БАНК», розірвання кредитного договору прямо залежить від повернення коштів зі сторони відповідача (як продавця товару). Саме у зв`язку з цим, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернення коштів, в тому числі з претензією про повернення коштів від 03.12.2020 року та листом-вимогою про розірвання договору та повернення коштів від 13.01.2021 року, який не був поставлений позивачу. Тобто, у претензії чітко вбачається, що позивач також звертався до відповідача з листом від 08.10.2020 року, з вимогою надати документи до АТ «АЛЬФА-БАНК» для закриття відповідного споживчого кредиту. Проте, відповідач жодним чином не реагував на телефонні дзвінки та звернення позивача, жодним чином не реагував, та не відповідав. Вказані звернення позивача до відповідача були зумовлені тим, що позивач звертався до АТ «АЛЬФА-БАНК» за допомогою засобів телефонного зв`язку з вимогою щодо надання інформації по закриттю такого кредиту, проте, позивачу пояснили, що для закриття кредиту необхідно, щоб відповідач (як продавець товару), надав до банку відповідні документи. Про все це було чітко зазначено позивачем у претензії від 03.12.2020 року до відповідача, яка була направлена цінним листом з описом вкладення, докази чого є в матеріалах справах. Також, у претензії вказано, що оскільки споживчий кредит не закритий, а позивач змушений був його виплачувати, та сплачувати щомісячні комісії та проценти за користування ним, тому в подальшому в претензії ставив вимогу про повернення відповідачем коштів на рахунок позивача. Відмова від договору по своїй суті є його розірванням. Претензія позивача про повернення коштів фактично є підтвердженням факту відмови позивача від договору купівлі-продажу. А твердження суду про відсутність у матеріалах справи доказів того, що позивач повідомляв відповідача про розірвання договору купівлі-продажу є нічим іншим, як надмірним формалізмом, оскільки сам факт пред`явлення вимоги про повернення коштів є підтвердженням факту відмови позивача від подальших взаємовідносин позивача (покупця) з відповідачем (продавцем). Тому, відмова від договору внаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення отриманих коштів за непоставлений ним товар є наслідком нарахування пені.

При цьому, ч. 2 ст. 693 ЦК України визначено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Вищевказаною нормою закону взагалі не ставиться в залежність зобов`язання продавця щодо повернення коштів у відношенні до факту розірвання договору. А нарахування пені здійснюється з підстав невиконання продавцем обов`язку щодо повернення отриманих коштів за товар. При цьому, на підтвердження факту розірвання договору, відповідачу 19.01.2021 року було направлено листа-вимогу про розірвання договору та повернення коштів за товар від 13.01.2021 року, який був надісланий на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення, зі змісту якого вбачається, що позивач повідомляв відповідача про розірвання укладеного усного договору купівлі-продажу, та вимагав повернення коштів. Посилання на даний лист-вимогу було здійснено позивачем у позовній заяві, що підтверджується і судовим рішенням, в якому зазначено наступне: «03.12.2020 він направив відповідачу претензію про повернення коштів, а 13.01.2021- направив лист-вимогу, в якій він зазначив про розірвання укладеного між ними договору купівлі-продажу, та вказав на вимогу про повернення отриманих відповідачем коштів за неотриманий товар. Однак відповідачем така вимога була проігнорована, та кошти за товар не повернуті.». Також, у розділі «Додатки до позовної заяви» було чітко зазначено про те, що даний лист-вимога додається до позовної заяви в якості додатку під №8.

Відповідно до ст. відповідно до статті 175, 177, 185 ЦПК України, суддя під час прийняття позовної заяви до провадження зобов`язаний перевірити її відповідність вимогам закону, в тому числі щодо доданих до неї документів. Подання позовної заяви здійснювалось через систему «Електронний суд». При цьому, суд, приймаючи позовну заяву, мав би перевірити інформацію щодо додатків, про які було зазначено в позовній заяві на відповідність додаткам, які фактично було додано до позовної заяви, та у випадку відсутності будь-якого з них, скласти відповідний акт або винести відповідну ухвалу, якою надати строк на усунення недоліків, та направити їх позивачу. Проте, судом цього зроблено не було, акт про відсутність додатку не складався, відповідна ухвала не приймалась, тому, в порушення норм процесуального права такий доказ з саме з вищевказаних підстав не було взято до уваги. З яких причин вказаний доказ не був підвантажений в якості додатку в системі «Електронний суд», позивачу не відомо. При цьому, вказаний лист-вимога від 19.01.2021 року достовірно підтверджує факт відмови (розірвання) позивача від договору. Тому, є всі правові підставі для нарахування та стягнення з відповідача пені за порушення зобов`язання.

Щодо твердження суду про те, що позивачем не надані докази, що товар ним не був отриманий, та доказів, щодо повернення товару, або відмови від його отриманні, або підтвердження, що товар взагалі не був направлений, то слід вказати наступне. Позивачем товар не був отриманий, так як відповідач його не відправляв. Зовсім незрозумілим та безпідставним є твердження суду про те, що саме позивач повинен надавати до суду докази повернення товару. Позивач вказував, що він не отримував товар. Відмова від товару була неможливою, оскільки відповідач не здійснював відправлення товару. Відповідач в свою чергу не надав будь-якого доказу на підтвердження того факту, що ним було здійснено відправлення товару позивачу. Зазначаючи у своєму судовому рішенні відповідне твердження, суд стверджував, що обов`язок доведення факту відправлення товару, та відповідно: або отримання товару позивачем або відмови від його отримання позивачем або повернення товару позивачем, покладається саме на покупця (позивача). Виникає риторичне питання, яким чином позивач повинен довести факт вчинення дій, якщо такі дії залежать виключно від активних дій самого продавця товару (відповідача), та є прямим обов`язком відповідача щодо підтвердження факту належного виконання ним своїх обов`язків за договором купівлі-продажу. Тому, такі висновки та твердження суду є хибними, та такими що порушують норми процесуального права, зокрема передбачені ч. 3 ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов`язком доведення факту відправлення товару, так само як і факту отримання товару, чи відмови від товару є прямим обов`язком відповідача, як продавця товару. Ба більше, позивач же навпаки, звертаючись до суду з метою захисту своїх прав, вказував на те, що товар відповідачем не відправлявся, а відповідно позивачем не отримувався товар та не міг бути отриманим. При цьому, відповідач в свою чергу не надав жодного доказу на підтвердження факту відправлення товару позивачу. Тому, у причинно-наслідковому зв`язку, без підтвердження факту відправлення товару продавцем, є неможливим факт отримання чи відмови від отримання товару покупцем, або його повернення покупцем. Відповідно, у випадку заперечення відповідача проти тверджень та доводів позивача, то саме відповідач, який отримав кредитні кошти за товар, у відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України зобов`язаний був доводити факти відправлення товару покупцю, або вручення товару покупцю, або відмови покупця від вручення товару. Натомість, суд в порушення процесуального законодавства України, безпідставно переклав цей обов`язок доказування на позивача (а.с. 103-106).

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. При цьому про розгляд справи апеляційним судом відповідач ОСОБА_2 була сповіщена врученням повідомлення 11 березня 2025 року і 19 квітна 2025 року про що є відмітки працівників пошти про вручення адресату особисто поштового відправлення суду. Повідомлення про розгляд справи апеляційним судом 26 червня 2025 року повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, про розгляд справи апеляційним судом 26 червня 2025 року відповідач ОСОБА_2 була сповіщена 15 травня 2025 року повідомленням її представника - адвоката Тарасенко О.М. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (а.с. 125-131, 137-148).

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2025 року забезпечено право представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Тарасенко О.М, взяти участь в розгляді цієї справи в режимі відеоконференції, про що адвокат Тарасенко О.М. була завчасно повідомлена судом, проте 26 червня 2025 року вказана особа на вийшла на відеоконференцію (а.с. 139-140, 151).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до частина 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 659 ЦК України).

Статтею 693 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, у строк, визначений відповідно до ст. 530 ЦК України. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України)

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України )

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Закон України «Про захист прав споживачів» (надалі Закон - в редакції Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII) регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 цього Закону договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір, укладений на відстані, - це договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку.

Пункт 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що засоби дистанційного зв`язку - це телекомунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення, інформаційні мережі, зокрема Інтернет, які можуть використовуватися для укладення договорів на відстані.

Права споживача в разі укладення договору на відстані регулюються статтею 13 Закону України «Про захист прав споживачів», яка є спеціальною для такого виду договорів.

Згідно з ч. 4 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару.

Якщо відповідно до абзацу другого частини третьої цієї статті підтвердження інформації не вимагається, споживач може розірвати договір протягом чотирнадцяти днів з моменту його укладення.

У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору.

Якщо підтвердження інформації не відповідає вимогам частини третьої цієї статті, строк, протягом якого споживач має право розірвати договір, становить дев`яносто днів з моменту одержання такої інформації, або у разі продажу матеріальних речей - з моменту одержання товару або першої поставки товару. Якщо протягом цього строку підтвердження інформації було виправлене, споживач має право розірвати договір протягом чотирнадцяти днів з моменту одержання виправленого підтвердження.

Згідно з ч. 7 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» до договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 цього Закону.

Частиною 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Згідно ч. ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що він не отримував товар (телевізор Samsung qe55q80tauxua) за договором купівлі-продажу, укладеним з ФОП ОСОБА_2 . При цьому, 08 жовтня 2020 року і 03 грудня 2020 року позивач направив відповідачу претензію про повернення коштів, а 13 січня 2021 року направив лист-вимогу, в якій він зазначив про розірвання укладеного між ними договору купівлі-продажу, та вказав про повернення отриманих відповідачем коштів за неотриманий товар. Однак, відповідачем така вимога була проігнорована, та кошти за товар не повернуті, а відтак, вважав, що наявні підстави для стягнення з відповідача пені за прострочення повернення коштів у розмірі 121 102 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи з позовних вимог, виходив з того, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивач відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» повідомляв відповідача про розірвання договору купівлі-продажу, що укладений на відстані. Крім того матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачем АТ «Альфа-Банк» про відмову від договору про споживчий кредит. В противагу цьому, матеріалами справи підтверджено факт виконання позивачем зобов`язань на договором споживчого кредиту, що підтверджує довідка банку про відсутність заборгованості у позивача. Позивачем, також не надані докази, що товар ним не був отриманий. В підтвердження даного факту суду не надані докази, зокрема, повернення товару, відмови від його отриманні, або підтвердження, що товар взагалі не був направлений.

Однак, колегія суддів не погодилась обсязі з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 01.10.2020 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-банк» була укладена угода про надання кредиту № 484149536, на підтвердження чого до позовної заяви додано Акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту та графік платежів із АТ «Альфа-банк» та підписаний паспорт споживчого кредиту (а.с. 7-8).

За умовами даної угоди № 484149536 ОСОБА_1 надано споживчий кредит в сумі 33 088,00 грн. строком на 12 міс.

Згідно п. 3 Угоди, кредит наданий позичальнику для оплати товарів згідно з переліком, що вказаний в листі-гарантії до договору № 484149536 від 01.10.2020. Розмір 33 088,00 грн.; спосіб видачі переказ коштів на рахунок ФОП ОСОБА_3 (а.с. 7).

Згідно з листом-зобов`язання № 484149536 споживчий кредит ОСОБА_1 виданий АТ «Альфа-Банк» на придбання у продавця ФОП ОСОБА_2 товару - телевізору Samsung qe55q80tauxua. Вартість товару 33,088.00 грн. (а.с. 12).

Відповідно до довідки АТ «Альфа-Банк» від 10.06.2022 № С-SE 20220610/81120 позичальник ОСОБА_1 заборгованості перед АТ «Альфа-Банк» за кредитним договором № 484149536 від 01.10.2020 року не має, кредитний договір закрито (а.с. 9).

07 січня 2025 року до районного суду надійшли письмові пояснення, подані від імені відповідачки ФОП ОСОБА_2 - адвокатом Тарасенко О.М., в яких не заперечувався факт укладення договору купівлі-продажу, проте заперечувались позовні вимоги з посиланням на їх безпідставність з посиланням на отримання придбаного товару позивачем як покупцем через послугу кур`єрської доставки ТОВ «Нова Пошта» за експрес-накладною № 0183, товар був оглянутий та прийнятий покупцем без зауважень, повернення товару не зафіксовано із зазначенням прохання відмовити в позові (а.с. 80-88).

Вказані письмові пояснення-заперечення суд першої інстанції долучив до матеріалів справи, проте не прийняв їх до увагу через відсутність підтвердження наявності у адвоката повноважень на представництво інтересів відповідача.

Поряд з цим, наявність повноважень представника відповідача ОСОБА_2 адвокат Тарасенко О.М. підтверджується наданими в Електронному кабінеті в ЄСІТС копіями ордеру до суду першої інстанції та до апеляційного суду (а.с. 45, 134).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір, укладений на відстані, - це договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку.

Пункт 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що засоби дистанційного зв`язку - це телекомунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення, інформаційні мережі, зокрема Інтернет, які можуть використовуватися для укладення договорів на відстані.

Таким чином, між позивачем та відповідачем було укладено договір-купівлі продажу товару, а саме телевізора Samsung qe55q80tauxua. При цьому, укладений між сторонами за допомогою мережі Інтернет договір купівлі-продажу товару є договором, укладеним на відстані, до якого застосовуються положення ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів».

З матеріалів справи вбачається, що 08 жовтня 2020 року і 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 направив ФОП ОСОБА_2 претензію про повернення коштів, отриманих за товар, в якій зазначив, що ним було здійснено у неї замовлення на придбання товару, а саме телевізора Samsung qe55q80tauxua в кредит, у зв`язку з чим ним було оформлено договір споживчого кредиту № 484149536 від 01.10.2020 року, згідно якого АТ «Альфа-Банк» перерахував на її розрахунковий рахунок грошові кошти за вказаний товар в розмірі 33 088 грн. Проте, товар ним не було отримано, про що повідомляв листом від 08.10.2020 року. Звернувшись в АТ «Альфа-Банк» з вимогою щодо надання інформації по закриттю кредиту, йому пояснили, що для його закриття необхідно надати до банку відповідні документи та інформацію. Листом від 08.10.2020 року він вже звертався з вимогою до ФОП ОСОБА_2 надати документи до АТ «Альфа-Банк» для закриття відповідного споживчого кредиту, але остання жодним чином не реагує, та не відповідає. Споживчий кредит не закритий, він змушений його виплачувати, а також платити щомісячні комісії та проценти за користування ним. Вимагав негайно, але в будь-якому випадку не пізніше 5-денного терміну з дня отримання претензії, сплатити грошову суму в розмірі 33 088 грн., що була перерахована за товар, за наступними реквізитами: НОМЕР_1 в АТ «ПУМБ», отримувач: ОСОБА_1 (а.с. 13-14, 15).

Відтак, судом встановлено, що позивач, не отримавши придбаний ним товар за договором купівлі-продажу, укладеним з ФОП ОСОБА_2 , звернувся до продавця з вимогою про повернення коштів за такий товар.

Стороною відповідача не надано до суду доказів на підтвердження факту виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу щодо передачі позивачу товару, а саме телевізора Samsung qe55q80tauxua.

При цьому, колегія суддів критично оцінює посилання суду першої інстанції, що позивачем не надано докази, що товар останнім не був отриманий, оскільки доведення факту отримання позивачем товару покладається на відповідача.

У відзиві на позовну заяву, представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Тарасенко О.М. зазначила, що «в жовтні 2020 року на адресу відповідачки надійшла претензія від громадянина ОСОБА_1 з вимогою повернення грошових коштів. В отриманій претензії від 08.10.2020 року було зазначено, що гр. ОСОБА_1 відмовився від отримання товару за замовленням № 415948 телевізор Samsung qe55q80tauxua у зв`язку з тим, що Нова Пошта не дозволяє підключатись до електромережі для перевірки роботоздатності телевізору». (а.с. 39).

Претензія позивача про повернення коштів від 03 грудня 2020 року, яка була направлена 04.12.2020 року на адресу відповідача, фактично є підтвердженням факту відмови позивача від укладеного між сторонами договору купівлі-продажу (а.с. 13-15).

Таким чином, відповідачка в особі представника не заперечувала отримання в жовтні 2020 року і грудні 2020 року в січні 2021 року претензії позивача ОСОБА_1 з вимогою повернення грошових коштів у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від отримання товару за замовленням № 415948 телевізор Samsung qe55q80tauxua.

З огляду на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України. суд апеляційної інстанції визнав встановленими вищевказані обставини, які були визнані і не заперечувались сторонами по справі.

Оскільки судом встановлено і сторони цього не заперечували, що договір купівлі-продажу був укладений на відстані за умовами якого АТ «Альфа-Банк» за дорученням покупця ОСОБА_1 на підставі листа-зобов`язання № 484149536 здійснив переказ коштів продавцю товару ФОП ОСОБА_2 , а остання мала направити і за твердженням відповідачки направила 01 жовтня 2020 року за експрес-накладною ТОВ «Нова Пошта» № 0183 телевізор Samsung qe55q80tauxua, чим підтвердила отримання коштів від покупця (через Банк) за придбаний товар, обов`язок доказування і доведення тих обставин на які посилається відповідачка ФОП ОСОБА_2 , як підставу своїх заперечень проти заявленого позову, покладається саме на відповідачку.

Суд апеляційної інстанції неодноразово відклавши розгляд справи в суді апеляційної інстанції (10 квітня 2025 року і 15 травня 2025 року) забезпечив право відповідачки ОСОБА_2 та її представника - адвоката Тарасенко О.М. надати до суду апеляційної інстанції докази відправлення та (або) отримання (вручення, тощо) позивачем ОСОБА_1 придбаного товару. Проте таких доказів, зокрема як і наявності факту відправлення продавцем та отримання покупцем товару за експрес-накладною Нової Пошти № 0183 від 01 жовтня 2020 року до суду не надано і судом не встановлено (а.с. 136. 143).

Таким чином, сторона відповідача не спростувала доводів позивача ОСОБА_1 , що ним не був отриманий (у т.ч. через відмову від отримання) телевізор Samsung qe55q80tauxua, що був предметом договору купівлі-продажу між сторонами.

За положеннями частини 4. ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», Споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивач відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» повідомляв відповідача про розірвання договору купівлі-продажу, що укладений на відстані, оскільки позивач фактично повідомив відповідача про неотримання (відмову від отримання) товару телевізор Samsung qe55q80tauxua, що на підставі ч. 4 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», свідчить про розірвання договору купівлі-продажу.

Той факт, що на виконання укладеного з АТ «Альфа-Банк» договору споживчого кредиту № 484149536 від 01 жовтня 2020 року, за яким Банк перерахував ФОП ОСОБА_2 33 088 грн. за придбаний телевізор, ОСОБА_1 виконував перед Банком кредитні зобов`язання щодо повернення позичених грошей і погасив кредит, повернувши Банку гроші в сумі 33 088 грн. разом із процентами вищевказаних висновків апеляційного суду не спростовують, не свідчать про отримання ОСОБА_1 придбаного товару як про це зазначала у відзиві відповідач.

Відтак, враховуючи, що товар позивачем не було отримано, що не спростовано стороною відповідача, суд приходить до висновку про те, що позивач на підставі ч. 4 ст. 13 Закону «Про захист прав споживачів» в односторонньому порядку розірвав укладений з відповідачем на відстані договір, заявивши про це у претензії до відповідачки від 08 жовтня 2020 року та відмовившись отримати вказаний товар, що до вищенаведених положень Закону сам факт відмови від отримання та повернення товару свідчить про розірвання договору.

Таким чином, відповідно до вказаного вище положення Закону, моментом розірвання договору перевезення є відмова від отримання та повернення продавцю товару.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави зробити висновок, що з правом покупця від отримання придбаного товару, повернути товар протягом чотирнадцяти денного терміну і одержати назад вартість оплати за придбаний товар, кореспондується обов`язок продавця (виконавця) протягом тридцяти днів з моменту одержання такого повідомлення повернути споживачеві одержані кошти та відшкодувати витрати, понесені споживачем у зв`язку з поверненням продукції (ч. 6 ст. 12, ч. 7 ст. 13 вищевказаного Закону).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач 08 жовтня 2020 року і 04 грудня 2020 року звернувся до відповідача з вимогою повернути сплачені кошти, проте відповідачем проігнорована дана вимога та по теперішній час сплачені кошти позивачу не повернуті (а.с. 13-15).

Доказів повернення ФОП ОСОБА_2 позивачу суми сплачених коштів за придбаний позивачем ОСОБА_1 товар матеріали справи не містять.

Доводи у відзиві на позовну заяву представника відповідачки - адвоката Тарасенко О.М. що з 07 вересня 2021 року в провадженні Богуславського районного суду Київської області з 2021 року перебуває інша цивільна справа № 753/6678/21 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення грошових кошті в розмірі 33088 гривень за неотриманий товар (телевізор Samsung qe55q80tauxua) за договором купівлі-продажу, цих висновків апеляційного суду не спростовує.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив на тривалість розгляду справи № 753/6678/21 в якій ще 07 вересня 2021 року ухвалою районного суду відкрито провадження у справі, і яка на час розгляду цієї справи апеляційним судом по суті ще не розглянута. Клопотань про зупинення апеляційного провадження у справі до розгляду справи № 753/6678/21, сторони по справі на стадії апеляційного розгляду не заявляли.

Частиною 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Позивач у своїй позовній заяві просив стягнути неустойку за період з 16.08.2023 по 15.08.2024 року в розмірі 121 102 грн., посилаючись на те, що згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (пені) встановлюється спеціальний строк позовної давності в 1 рік. Позивачем наведено відповідний розрахунок (а.с. 4).

За повідомленням представника відповідачки - адвоката Тарасенко О.М. з 17 червня 2021 року діяльність ОСОБА_2 як ФОП припинена. Такі доводи підтверджуються отриманим апеляційним судом Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 25 червня 2025 року (а.с. 85, 148).

Враховуючи, що позивач відмовившись від отримання товару, скористався правом, встановленим положеннями ч. 4 ст. 13 вищевказаного Закону, за яким факт відмови від отримання та повернення товару свідчить про розірвання договору, а відповідач не повернула позивачу грошові кошти сплачені за товар, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення повернення коштів.

Частиною третьою статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 761/36162/16-ц (провадження № 61-9692св21).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За встановлених апеляційним судом обставин цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір заявленої позивачем до стягнення з відповідачки неустойки 121 102 грн. підлягає зменшенню відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України до 20 000 грн., який на думку суду є розумним та справедливим, виходячи з розміру основного боргу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі с. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути 1211 грн. 20 коп. (не меньше 0,4 розміру прожиткового мінімуму працездатних осіб станом на 01.01.2024 року) судового збору за розгляд справи районним судом та 1816 грн. 80 коп. (1211,20 грн. х 150%) судового збору за розгляд справи апеляційним судом, який підлягав сплаті за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 13 січня 2025 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) - 20 000 грн. пені за прострочення повернення коштів.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь держави 1211 грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 1 816 грн. 80 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 27 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

О.І. Шкоріна