ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5471/25 Справа № 193/562/24 Суддя у 1-й інстанції - Томинець О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Держава в особі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області,

третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Дніпропетровська обласна прокуратура,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року та додаткове рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року, ухваленні суддею Томинцем О.В. в селі Софіївка, Софіївського району Дніпропетровської області, повне судове рішення виготовлено 28 лютого 2025 року, 31 березня 2025 року,

УСТАНОВИВ

08.04.2024 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пізняк В.І. звернувся до суду з позовом до держави в особі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування в обґрунтування якого зазначив, що в провадженні слідчого управління ГУ НП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000106 від 03.02.2017 в якому ОСОБА_1 є потерпілим.

Постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління ГУ НП в Дніпропетровській області Кукуш А.В. від 09.06.2017 вказане кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Між тим, 12.10.2017 за ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпро на підставі відповідної скарги ОСОБА_1 скасовано вищевказану постанову слідчого про закриття кримінального провадження №0000106.

Позивач зазначає, що з моменту скасування постанови, а саме з 12.10.2017 до теперішнього часу, тобто сім років, не проведено жодної слідчої дії, що на його думку, очевидно вказує на порушення розумних строків під час досудового розслідування.

Надмірна тривалість кримінального провадження призвела до моральних страждань ОСОБА_1 , зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Крім того, представник зазначив, що ОСОБА_1 матеріальна та моральна шкода спричинена тим, що у зв`язку з відмовою у розслідуванні кримінального провадження винні особи, які під впливом погроз та шахрайських дій змушували позивача укладати кредитні договори за якими техніку та кошти позивач не отримував (у деяких випадках про договори позивачу взагалі не було відомо), до відповідальності не притягнуті, фінансовими установами до ОСОБА_1 подано позови на загальну суму 140 962,28 грн.

Також, в обґрунтування моральної шкоди зазначено ще й те, що позивач отримує постійні телефонні дзвінки від колекторських організацій про повернення цих коштів, на адресу підприємства, в якому працює ОСОБА_2 , надійшли постанови від державних виконавців про примусове здійснення стягнень з його заробітної плати на відшкодування незаконних боргів та вже відбулися списання частини його заробітку.

Наголосив, що позивач звертався до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з вказаним позовом у грудні 2022 року.

За результатом розгляду тієї справи за рішенням цього суду від 06.03.2023 у задоволенні його позову було відмовлено, проте за постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.06.2023 вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано, його позов задоволено частково, зокрема стягнуто з ГУ НП в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду завдану незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування у розмірі 10 000 гривень.

За постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 24.01.2024 постанову суду апеляційної інстанції змінено лише у частині порядку стягнення вказаних коштів, де зазначено про необхідність її стягнення не безпосередньо з ГУ НП в Дніпропетровській області, а з Державного бюджету України.

Між тим, посилаючись на те, що незважаючи на ухвалення вказаних судових рішень орган досудового розслідування до цього часу так і не вчинив жодних слідчих дій у рамках кримінального провадження №0000106, чим продовжив вчиняти протиправну бездіяльність, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 000 000 гривень, а також стягнути судові втирати понесені у зв`язку з судовим розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року позовні вимоги представника позивача ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 до Держави в особі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Дніпропетровська обласна прокуратури, про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування задоволені частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування.

У задоволенні решти частини вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року заява представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пізняка Віктора Івановича про ухвалення додаткового рішення задоволена частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп.

У задоволенні решти частини вимог відмовлено.

Головне управління Національної поліції в Дніпропетровський області в апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 вважає, що позивач не надав жодних доказів спричинення йому моральних чи фізичних страждань в результаті незаконної бездіяльності органу досудового розслідування.

Вказує, що в ході проведення досудового розслідування орган досудового розслідування з метою з`ясування обставин скоєння кримінального правопорушення, встановлення осіб які скоїли кримінальне правопорушення та встановлення інших доказів неодноразово визивався заявник ОСОБА_1 , надавалось доручення оперативному підрозділу на встановлення місця знаходження ОСОБА_1 . При виконанні доручення оперативним підрозділом було встановлено, що ОСОБА_1 після подачі заяви до органу досудового розслідування виїхав за кордон на територію Європейського Союзу і в подальшому на виклики слідчого не з`являвся, що унеможливлює виконання завдань кримінального провадження в контексті швидкого та повного досудового розслідування а також встановлення суб`єкта кримінального правопорушення, який вчинив кримінальне правопорушення відносно ОСОБА_1 , суми завданого збитку ОСОБА_1 та інших обставин кримінального правопорушення та неможливості проведення всіх необхідних слідчих дій.

09.06.2017 враховуючи строки досудового розслідування та вищевикладене кримінальне провадження №0000106, внесене за заявою ОСОБА_1 , яке було об`єднано з кримінальним провадженням №0000663, було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

14.06.2017 обвинувальний акт у кримінальному провадження №0000663 від 27.08.2015 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263 КК України направлено до суду та знаходиться на розгляді у Жовтневому районному суді м. Кривого Рогу.

Представник відповідача звертає увагу на те, що після направлення обвинувального акту у кримінальному провадження №0000663 від 27.08.2015 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263 КК України, до слідчого управління не надходила ухвала слідчого судді та постанова прокурора про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження №0000106, яке було об`єднане з кримінальним провадження №0000663 та скеровано з обвинувальним актом до суду, а також не внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Представник відповідача звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивач не надав до суду жодного доказу виникнення у нього моральних страждань, зокрема, довідок з лікарні, які б свідчили про погіршення його стану здоров`я або виникнення у нього психічно-емоційного перевантаження.

Також, скаржник просить суд апеляційної інстанції врахувати вимоги Закону України «Про виконання рішень із застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини стосовно порушення п.1 ст.6 Конвенції: відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не лише в формі грошової компенсації, а і в іншій формі, - встановлення порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди (Справа «Єрошкіна проти України» (2009), Справа «Джабарі проти Туреччини» (2000 р.), Справа «Недбала проти Польщі» (2000 р.)) . Звертає увагу на те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Представник ОСОБА_4 вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди як наслідок надмірної тривалості кримінального провадження №0000106, а відтак відсутній причинно-наслідковий зв`язок між вказаними наслідками та діяннями, що в свою чергу, вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь завдану моральну шкоду.

Звертає увагу на те, що відповідно до відповіді слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області від 21.02.2024, стосовно проведених слідчих (розшукових дій) у кримінальному провадженні №0000106 від 03.02.2017, вищезазначене кримінальне провадження приєднано до кримінального провадження №0000663, прийнято рішення про закриття на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України. 14.06.2015 кримінальне провадження №0000663 спрямовано до суду з обвинувальним актом та на теперішній час у ньому триває судовий розгляд у Жовтневому районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким закрити провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Представник прокуратури Савенко О.А. вказує на те, що ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.10.2017 задоволено скаргу ОСОБА_1 , постанову слідчого від 09.06.2017 про закриття кримінального провадження №0000106 скасовано. Проте, вказана ухвала не містить будь-яких даних щодо відновлення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, продовження у ньому строків проведення досудового розслідування, виконання конкретних слідчих (розшукових) дій, порядку і способу внесення відповідних відомостей до ЄРДР, при тому, що кримінальне провадження перебувало на цей час в провадженні суду на розгляді по суті обвинувального акту і відомості про скасування закриття кримінального провадження і поновлення досудового розслідування не були внесені до ЄРДР.

Згідно з частиною третьою статті 214 КПК України здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається, а тому слідчі дії органами поліції не проводилися. Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2019 задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області розглянути в порядку ст.220 КПК України клопотання потерпілого про проведення слідчих дій, отримане 01.08.2019.

Представник прокуратури Савенко О.А. вказує, що слідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області не розслідується, а обласною прокуратурою не здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000106, а жодна особа з числа працівників прокуратури, у розумінні ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2019 на даний час не є процесуальним керівником у кримінальному провадженні №0000106, оскільки це провадження 09.02.2017 об`єднано із кримінальним провадженням №0000663, обвинувальний акт в якому 14.06.2017, в порядку п. 3 ч. 2 ст. 283, ст.ст. 291, 293 КПК України направлено до суду.

Крім того, з метою дотримання прав ОСОБА_1 прокуратурою області 12.12.2019 внесено відомості до ЄРДР за №0000757 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, за фактом заволодіння коштами ОСОБА_1 в сумі 20 600,00 грн, а також внесено відомості до ЄРДР за №0000760 за фактом невиконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2019 із попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч.3 ст.382 КК України.

Звертає увагу на той факт, що після подачі заяви 03.02.2017 до органу досудового розслідування позивач ОСОБА_1 виїхав за кордон на територію Європейського Союзу і в подальшому на виклики слідчого не з`являвся, що унеможливило виконання завдань кримінального провадження в контексті швидкого та повного досудового розслідування а також встановлення суб`єкта кримінального правопорушення, який вчинив кримінальне правопорушення відносно нього, суми завданого збитку, інших обставин кримінального правопорушення та проведення всіх необхідних слідчих дій.

Скаржник вважає, що представник позивача не довів належними та допустимими доказами заподіяння позивачу моральної шкоди як наслідок надмірної тривалості кримінального провадження, а посилання представника позивача як на обґрунтування завданої моральної шкоди через необхідність звернення його до суду, не можуть бути належною правовою підставою для її відшкодування відповідачем. Самі по собі факти неправомірності певних дій чи бездіяльності за відсутності доведеного факту наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Наявність такої шкоди відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу, підлягає доведенню особою, що порушує питання про її відшкодування.

Представник ОСОБА_10 зазначає, що саме по собі скасування слідчим суддею рішення слідчого, зобов`язання слідчого розглянути клопотання потерпілих загалом не свідчить про, бездіяльність слідчих і прокурорів, завдання цими діями позивачу шкоди а також причинний зв`язок між ними.

Будь-яких письмових доказів наявності саме незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування до суду позивачем не надано, однак суд першої інстанції не звернув увагу на дану обставину. Отже, незгода із процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Процесуальні рішення є предметом оскарження відповідно до правил ст.303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Протягом усього часу досудового розслідування та по цей час позивач не позбавлений реалізації свого права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження.

Окремо звертає увагу на те, що позивач з аналогічною заявою вже звертався до Софіївського районного суду Дніпропетровської області, де за результатами розгляду даної справи судом першої інстанції у справі №193/1132/22 рішенням від 06.03.2023 йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.06.2023 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, та стягнуто на його користь 10 000 грн.

Постановою Верховного Суду від 24.01.2024 касаційна скарга Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області задоволена частково. Постанова Дніпровського апеляційного суду від 28.06.20234 та додаткова постанова Дніпровського апеляційного суду від 19.07.2023 змінено. Викладено резолютивну частину постанови Дніпровського апеляційного суду від 28.06.2023 в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування». Викладено резолютивну частину додаткової постанови Дніпровського апеляційного суду від 19.07.2023 в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн». В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 28.06.2023 та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19.07.2023 залишено без змін.

Отже, Верховним Судом було вже встановлено усі обставини справи, надано їм оцінку та виснувано, що тривала бездіяльність органів досудового розслідування порушила права потерпілого, у зв`язку з чим до позивача застосовано справедливу сатисфакцію у розмірі 10 тис. грн за тривале виконання ухвал слідчого судді.

Разом з тим, підстави позову у даній справі є аналогічними підставами, на які ОСОБА_1 посилався в обґрунтування позовних вимог у справі №193/1132/22 при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000106, №0000663, а судами здійснено їх розгляд та надано оцінку.

Представник прокуратури Савенко О.А. вважає, що повторне стягнення моральної шкоди на користь позивача за одні й ті ж обставини буде неправомірним. Таким чином, вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними, не підтвердженими належними та допустимим доказами, та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства. ОСОБА_1 використав своє право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Необхідність застосування п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України обумовлена, зокрема, неприпустимістю розгляду судами одного і того ж спору двічі, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову.

Представник прокуратури Савенко О.А. вважає, що у даному випадку з урахуванням вищевикладених обставин справи наявні підстави для скасування судом апеляційної інстанції рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 з одночасним закриттям провадженням у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області не погоджується з ухваленим Софіївським районним судом Дніпропетровської області додатковим рішенням від 25.03.2025 та вважає, що висновки, викладені в зазначеному судовому рішенні є необґрунтованими, а відтак зазначене судове додаткове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі.

Представник поліції Новікова С.А. вказує на те, що в обґрунтування вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу представник позивача не посилається на жоден документ, який би підтверджував понесені витрати позивачем ОСОБА_1

ОСОБА_4 вказує на те, що проаналізувавши надані представником позивача докази надання професійної правничої допомоги, вважає їх, неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а відтак, необґрунтованими та недоведеними.

Просить суд апеляційної інстанції при винесені судового рішення дати належну та аргументовану оцінку наданих представником позивача доказів щодо понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи та, враховуючи безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, та відсутність порушень прав позивача зі сторони ГУНП в Дніпропетровській області, вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь судові витрати, понесені у зв`язку з судовим розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі на додаткове судове рішення від 25 березня 2025 року Дніпропетровська обласна прокуратура, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у повному обсязі відмовити у задоволенні заяви представника позивача Панкратова А.М. про ухвалення додаткового рішення.

Представник прокуратури Савенко О.А., просить врахувати ті обставини, що Дніпропетровська обласна прокуратура в апеляційній скарзі у справі №193/562/24 від 31.03.2025 просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 та винести нове рішення, яким закрити провадження у справі, тому вважає що наявні всі підстави для закриття провадження у даній справі, на винесене судом першої інстанції додаткове рішення від 25.03.2025.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Представник третьої особи Дніпропетровської обласної прокуратури Сергієнко Л.Г. у призначений час не вийшла на відеоконференцзв`язок, тому суд апеляційної інстанції продовжив апеляційний розгляд без зазначеного представника.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника відповідача Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Новікову С.А., яка підтримала доводи і вимоги апеляційних скарг- на рішення та додаткове рішення, з викладених у них підстав, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у позові, представника позивача ОСОБА_3 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив оскаржувані судові рішення залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратури не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2023, постановленого у цивільній справі №193/1132/22, було відмовлено у задоволенні позову представника позивача ОСОБА_3 , який діяв в інтересах позивача ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування.

Не погодившись за вказаним судовим рішенням, позивач подав до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу за результатом розгляду якої ухвалено постанову від 28.06.2023 про скасування вищевказаного рішення суду першої інстанції, а позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема стягнуто з ГУ НП в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду завдану незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування у розмірі 10 000 гривень.

За постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 24.01.2024 постанову суду апеляційного суду змінено лише у частині необхідності стягнення присуджених коштів (10 000 грн) з Державного бюджету України.

Під час розгляду цивільної справи №193/1132/22, судами апеляційної та касаційної інстанції встановлено таке.

У провадженні слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0000106 від 03 лютого 2017 року в якому ОСОБА_1 визнаний потерпілим. Відповідно до фабули з витягу з указаного кримінального провадження зазначено: «19 лютого 2016 року ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та інші невстановлені особи за попередньою змовою між собою, знаходячись по АДРЕСА_1 , шляхом обману та зловживання довірою, заволоділи чужим майном потерпілого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме грошима в сумі 20 600,00 грн, спричинивши йому матеріальних збитків на вищевказану суму».

Постановою старшого слідчого в органах внутрішніх справ слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області Кукуш А. В. від 09 червня 2017 року кримінальне провадження №0000106 від 03 лютого 2017 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 12 жовтня 2017 року, з урахуванням ухвали цього самого суду від 19 грудня 2017 року про виправлення описки, скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову слідчого від 09 червня 2017 року про закриття кримінального провадження №0000106 скасовано (справа № 200/16632/17, провадження № 1-кс/200/10026/17).

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року у справі №202/7242/18 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області розглянути в порядку статті 220 КПК України клопотання потерпілого ОСОБА_1 про проведення слідчих дій, отримане 01 серпня 2019 року

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2021 року у справі №201/12556/20 скаргу адвоката Пізняка В. І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність прокурора щодо нерозгляду клопотання від 27 листопада 2020 року про недотримання розумних строків під час досудового розслідування задоволено. Зобов`язано керівника Дніпропетровської обласної прокуратури розглянути відповідно до положень статті 308 КПК України клопотання адвоката Пізняка В. І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , від 27 листопада 2020 року про недотримання розумних строків прокурором під час досудового розслідування, про що повідомити заявника.

У матеріалах справи наявні листи-відповіді, надані Дніпропетровською обласною прокуратурою на неодноразові звернення ОСОБА_1 та його адвоката Пізняка В. І., а саме: від 07 березня 2018 року № 21-5178-17, від 15 серпня 2019 року № 21-5178-17, від 02 квітня 2020 року № 21-5178-17, від 16 жовтня 2020 року № 21-5178-17, від 07 грудня 2020 року № 21-5178-17, від 18 лютого 2021 року № 31/2-5496-20, від 19 жовтня 2022 року № 09/6-5178-17, від 22 жовтня 2022 року № 21-5178-17, в яких, серед іншого, зазначено, що:

«кримінальне провадження №0000106 від 03 лютого 2017 року під час досудового розслідування 09 лютого 2017 року об`єднано із кримінальним провадженням № 0000663 від 27 серпня 2015 року. За результатами слідства 14 червня 2017 року обвинувальний акт у цьому провадженні в порядку пункту 3 частини другої статті 283, статей 291, 293 КПК України направлено до суду»;

«ухвали слідчих суддів Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2017 року та від 19 грудня 2017 року не містять будь-яких даних щодо відновлення досудового розслідування у кримінальному провадженні, продовження у ньому строків проведення досудового розслідування, виконання конкретних слідчих (розшукових) дій, порядку і способу внесення відповідних відомостей до ЄРДР»;

«будь-які слідчі дії в рамках кримінального провадження №0000106 від 03 лютого 2017 року з часу винесення слідчим постанови від 09 червня 2017 року про закриття вказаного кримінального провадження не проводились, процесуальні рішення не приймались»;

«…слідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області не розслідується, а обласною прокуратурою не здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000106, а жодна особа з числа працівників прокуратури, у розумінні ухвал слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року та від 26 листопада 2019 року на даний час не є процесуальним керівником у кримінальному провадженні №0000106, оскільки це провадження 09 лютого 2017 року об`єднано із кримінальним провадженням №0000663 від 27 серпня 2015 року, обвинувальний акт в якому 14 червня 2017 року, в порядку пункту 3 частини другої статті 283, статей 291, 293 КПК України направлено до суду. У даному провадженні триває судовий розгляд»;

«прокуратурою області внесено відомості до ЄРДР за №0000757 від 13 грудня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, за фактом заволодіння…коштами ОСОБА_1 в сумі 20 600,00 грн»;

«Дніпропетровською обласною прокуратурою на виконання ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року у справі № 202/6578/20 внесено відомості до ЄРДР за № 0000760 за фактом невиконання ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2019 року…із попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою частиною третьою статті 382 КК України».

Згідно з довідки слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області про хід досудового розслідування кримінального провадження №0000663 від 27 серпня 2015 року вбачається, що: «у період 2014-2015 років на території м. Кривого Рогу Дніпропетровської області під керівництвом ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було створено організовану групу, до якої увійшли ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , а також ОСОБА_9 , що увійшов пізніше до складу організованої групи, тим самим організувалося стійке об`єднання для вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, поєднане єдиним планом відомим учасникам групи, з розподілом функцій учасників групи, спрямоване на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи. Організована та під керівництвом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 організована группа в складі ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , діючи у складі організованої групи, з єдиним злочинним умислом, з корисливих мотивів, об`єднані спільністю дій і єдиним злочинним наміром, у період з вересня 2014 року по 20 грудня 2016 року заволоділи майном (грошовими коштами) громадян: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 …шляхом грабежів, шахрайств та розбійного нападу, завдавши шкоди потерпілим на загальну суму 1 045 326,35 гривень.

У ході проведення досудового розслідування після повідомлення про підозру ОСОБА_6 та іншим були встановлені факти злочинної діяльності членів організованої групи, відомості про які були внесені до ЄРДР за відповідними номерами (36 кримінальних проваджень), які були об`єднані в одне провадження №0000663.

03 лютого 2017 року до ЄРДР внесені відомості за №0000106 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених частиною другою статті 190 КК України за заявою ОСОБА_1 , матеріали яких об`єднані в одне провадження з №0000663. При виконанні доручення оперативним підрозділом було встановлено, що ОСОБА_1 після подачі заяви до органу досудового розслідування виїхав за кордон на територію Європейського Союзу і в подальшому на виклики слідчого не з`являвся, що унеможливлює виконання завдань кримінального провадження в контексті швидкого та повного досудового розслідування, а також встановлення суб`єкта кримінального правопорушення, який вчинив кримінальне правопорушення відносно ОСОБА_1 , суми завданого збитку ОСОБА_1 та інших обставин кримінального правопорушення та неможливості проведення всіх необхідних слідчих дій.

09 червня 2017 року, враховуючи строки досудового розслідування та вищевикладене кримінальне провадження №0000106, внесене за заявою ОСОБА_1 , яке було об`єднано з кримінальним провадженням №0000663, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

14 червня 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000663 від 27 серпня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за частиною третьою статті 146, частиною п`ятою статті 186, частиною четвертою статті 187, частиною другою статті 190, частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 263 КК України направлено до суду та знаходиться на розгляді у Жовтневому районному суді м. Кривого Рогу.

Після направлення вищевказаного обвинувального акту до слідчого управління не надходила ухвала слідчого судді та постанова прокурора про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження №0000106, яке було об`єднане з кримінальним провадженням №0000663 та скеровано з обвинувальним актом до суду, а також відомості про скасування закриття кримінального провадження і поновлення досудового розслідування не були внесені до ЄРДР, згідно з частиною третьою статті 214 КПК України здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається…».

Як було встановлено під час розгляді справи №193/1132/22 в рамках кримінального провадження №0000106 від 03 лютого 2017 року, де потерпілим визнаний ОСОБА_1 , із часу винесення слідчим постанови від 09 червня 2017 року про закриття вказаного кримінального провадження не проводились та процесуальні рішення не приймались.

Предметом розгляду цієї цивільної справи є, на переконання представника позивача, продовження неправомірної бездіяльності органу досудового розслідування, оскільки навіть на час розгляду цієї справи будь-яких процесуальних рішень у рамках згаданого кримінального провадження не проводилося.

За попередніми згаданими вище судовими рішеннями було встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000106, в якому ОСОБА_1 є потерпілим, триває з 2017 року, що становило більше шести років. За цей час відповідно до вимог КПК України орган досудового розслідування мав би прийняти відповідне процесуальне рішення, але не прийняв. Тому, у зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження йому було завдано моральну шкоду, яку суд стягнув з Державного бюджету України у розмірі 10 000 грн.

Під час розгляду цієї справи, з огляду на новий позов потерпілого, суду належало з`ясувати, що змінилися після ухвалення вказаних рішень, чи проводили слідчі органи слідчо-розшукові дії, чи ухвалювали якійсь процесуальні рішення, конкретно після 28 червня 2023 року, коли було ухвалено рішення апеляційної інстанції, та коли було наголошено саме на шестирічному строку бездіяльності та неефективності органу досудового розслідування кримінального провадження №0000106.

Проте, як було вкотре хибно наголошено представником третьої особи і під час цього судового розгляду, оскільки ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого від 09.06.2017 про закриття кримінального провадження №0000106, не містить будь-яких даних щодо відновлення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, продовження у ньому строків проведення досудового розслідування, виконання конкретних слідчих (розшукових) дій, порядку і способу внесення відповідних відомостей до ЄРДР, тощо, тому станом на теперішній час, на переконання обласної прокуратури та головного слідчого управління ГУНП відсутні будь - які законні підстави для проведення слідчих дій в рамках кримінального провадження № 0000106 від 03.02.2017.

Слід зазначити, що у разі закриття кримінального провадження слідчим припиняється проведення будь-яких слідчих дій та постановлення процесуальних рішень, ба більше, проведення таких дії поза межами закритого кримінального провадження є незаконним.

Разом з тим, у разі скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, скасовуються і наслідки такого закриття, тобто незаконність подальшого проведення досудового розслідування. Відтак, слідчий, коли отримав ухвалу слідчого судді про скасування його згаданої постанови, не тільки мав законні підстави для продовження проведення слідства, а й повинен був це виконувати у встановлені строки досудового розслідування і у разі їх закінчення, звертатися до прокурора або слідчого судді з клопотанням про їх поновлення.

Скасування постанови про закриття кримінального провадження вже саме по собі свідчить про припинення існування цієї постанови і слідчий мав би діяти так, неначе її ніколи не було і діяти від моменту, яка передувала винесенню цієї постанови.

У разі нерозуміння змісту та наслідків ухвали слідчого про скасування його постанови про закриття провадження, останній міг би звернутися до цього слідчого судді з заявою про роз`яснення своєї ухвали. Проте цього зроблено не було.

Судом направлявся 17.01.2025 запит до слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стадію та результати проведення досудового розслідування кримінального провадження за №0000106, проте відповіді суду не надано.

Також не знайшли свого підтвердження доводи відповідача щодо того, що до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було спрямовано обвинувальний акт, за яким позивач проходить у якості потерпілого за фактом завдання йому згаданих вище збитків, оскільки це спростовується відповіддю самого цього суду.

Судом встановлено, що з одного боку після червня 2023 року ні позивач, ні його представники вже більше не зверталися до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого чи прокурора, як процесуального керівника згаданого вище кримінального провадження та не навели нових аргументів та доказів спричинення моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн, а з іншого боку після ухвалення цих судових рішень та встановлення фактично неправомірною бездіяльності у нерозслідуванні кримінального провадження №0000106, органи досудового розслідування так і не поновили слідчих розшукових дій, відтак суд виснував, що у цьому кримінальному провадженні на теперішній час слідство взагалі не проводиться без будь-яких на це правових підстав.

Тому з огляду на тривалість такої бездіяльності, більше півтора року, яка продовжується з 28 червня 2023 року і до цього часу, суд вважав за можливе стягнути з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду, але у значно меншому розмірі, від тієї, яку оцінив позивач, зокрема у сумі 3000 грн.

Ухваліючи додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, виходив зі складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, наданих заперечень відповідачів, дійшов висновку про неспівмірність розміру заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 44 000,00 грн., який є очевидно завищеним, та зменшив їх розмір до 3000 грн., що відповідатиме критерію реальності адвокатських витрат, розумності та співмірності їхнього розміру.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, як в частині наявності підстав дя часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, погоджується з визначеним судом до стягнення її розміром, так і погоджується з визначною судом до стягнення по додатковому рішенню розміром витрат на правничу допомогу та не погоджується з доводами скаржників, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування

за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної

та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду

за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу,

що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України

в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи

із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади

до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній

або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові

від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема,

у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю),

які встановлені судом (суддею).

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK» (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey» (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту

у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв

та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України»). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France» (Пелісьє і Сассі проти Франції); рішення від 27 червня 1997 року у справі «Philis v. Greece» (Філіс проти Греції)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі

№ 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначала, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладені також у постановах Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 (провадження № 61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 (провадження № 61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 (провадження № К/9901/17533/18), від 03 листопада 2021 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-18525св20), та інших.

Так, у разі закриття кримінального провадження слідчим припиняється проведення будь-яких слідчих дій та постановлення процесуальних рішень, ба більше, проведення таких дії поза межами закритого кримінального провадження є незаконним.

Разом з тим, у разі скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, скасовуються і наслідки такого закриття, тобто незаконність подальшого проведення досудового розслідування. Відтак, слідчий, коли отримав ухвалу слідчого судді про скасування його згаданої постанови, не тільки мав законні підстави для продовження проведення слідства, а й повинен був це виконувати у встановлені строки досудового розслідування і у разі їх закінчення, звертатися до прокурора або слідчого судді з клопотанням про їх поновлення.

Скасування постанови про закриття кримінального провадження вже саме по собі свідчить про припинення існування цієї постанови і слідчий мав би діяти так, неначе її ніколи не було і діяти від моменту, яка передувала винесенню цієї постанови.

У разі нерозуміння змісту та наслідків ухвали слідчого про скасування його постанови про закриття провадження, останні міг би звернутися до цього слідчого судді з заявою про роз`яснення своєї ухвали. Проте цього зроблено не було.

Судом першої інстанції направлявся 17.01.2025 запит до слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стадію та результати проведення досудового розслідування кримінального провадження за №0000106, проте відповідь суду залишилася без будь-якого реагування.

Також не знайшли свого підтвердження доводи відповідача щодо того, що до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було спрямовано обвинувальний акт за яким позивач проходить у якості потерпілого за фактом завдання йому згаданих вище збитків, оскільки це спростовується відповіддю самого цього суду.

Суд першої інстанції дійшов вірно висновку, що встановлені факти свідчать про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка з огляду на те, що вже встановлено винних осіб і скеровано до суду обвинувальний акт щодо них про скоєння аналогічного відносно ОСОБА_1 злочину щодо інших потерпілих, не є занадто складною. За такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження №0000106 від 03.02.2017, або звернутися до суду з обвинувальним актом.

Як встановлено судом першої інстанції, після червня 2023 року ні позивач, ні його представники вже більше не зверталися до суду зі скаргами на бездіяльність слідчого чи прокурора, як процесуального керівника згаданого вище кримінального провадження та не навели нових аргументів та доказів спричинення моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн, а з іншого боку після ухвалення цих судових рішень та встановлення фактично неправомірною бездіяльності у не розслідуванні кримінального провадження №0000106, органи досудового розслідування так і не поновили слідчих розшукових дій, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у цьому кримінальному провадженні на теперішній час слідство взагалі не проводиться без будь-яких на це правових підстав. Тому з огляду на тривалість такої бездіяльності, більше півтора року, яка продовжується з 28 червня 2023 року і до цього часу, суд визнав за можливе стягнути з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду, але у значно меншому розмірі, ніж заявлено позивачем, в сумі 3000 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з визначеним судом до стягнення розміром моральної шкоди, вважає його достатнім та справедливим, таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, понесеним відповідачем моральним стражданням.

На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу були надані договір про надання юридичної (правничої) допомоги від 01.10.2020, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Пізняком В.І., додаткову угоду щодо продовження терміну дії договору про надання юридичної (правничої) допомоги до 01 жовтня 2023 року, додаткову угоду щодо продовження терміну дії договору про надання юридичної (правничої) допомоги до 01 жовтня 2026 року, додаткову угоду від 20.03.2024 року до договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 01 жовтня 2020 року, ордер №1263597 від 04.04.2024 на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Пізняк В.І., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Пізняк В.І. серія ДП №4847, попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (а.с.23-33), акт прийому здачі наданих послуг за договором про надання юридичної (правничої) допомоги від 01.10.2020, детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснення ним витрат часу по кожному виду робіт, необхідних для надання юридичної (правничої) допомоги за договором від 01 жовтня 2020 року з урахуванням Додаткової угоди до нього від 20.03.2024 укладеним між Адвокатом та Панкратовим А.М. (а.с.213,214).

Відповідно до акту прийому здачі наданих послуг за договором про надання юридичної (правничої) допомоги від 01.10.2020, детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, під час дії вказаного договору адвокатом були надані адвокатські послуги:

- аналіз законодавства та судової практики з питання відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування на предмет захисту прав та законних інтересів клієнта, час витрачений на надання правничої допомоги 2 год., вартість наданих послуг за год/грн. 2000 грн., загальна вартість - 4000 грн.;

- консультування клієнта щодо правової позиції клієнта у цьому спорі для захисту його прав та законних інтересів, обрання ефективного способу захисту, час витрачений на надання правничої допомоги 1 год., вартість наданих послуг за год/грн. 2000 грн., загальна вартість - 2000 грн.;

- підготовка, складання, оформлення та відправка клопотання про надання інформації про хід досудового розслідування к/п №0000106 від 03.02.2017, час витрачений на надання правничої допомоги 1 год., вартість наданих послуг за год/грн. 2000 грн., загальна вартість - 2000 грн.;

- підготовка, складання та оформлення позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, час витрачений на надання правничої допомоги 3 год., вартість наданих послуг за год/грн. 2000 грн., загальна вартість - 6000 грн.;

- участь у судових засіданнях у Софіївському районному суді Дніпропетровської області по відшкодуванню шкоди, заподіяної особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, час витрачений на надання правничої допомоги 2 год., вартість наданих послуг за год/грн. 2000 грн., загальна вартість - 4000 грн.;

- прибуття з метою виконання доручення клієнта до Софіївського районного суду Дніпропетровської області, який знаходиться поза межами міста, в якому адвокат постійно працює, час витрачений на надання правничої допомоги 3 год., вартість наданих послуг за год/грн. 2000 грн., загальна вартість - 6000 грн.

Додаткова винагорода адвоката (Гонорар успіху) згідно п.2.1. Додаткової угоди до договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 01.10.2020 складає 20 000,00 грн. Загальна вартість наданих послуг складає 44 000,00 грн.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст.142 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України»(Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Laventsv. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Згідно п.2.1. додаткової угоди від 20.03.2024 до договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 01.10.2020, сторони погодили, що у разі досягнення позитивного для клієнта результату в судах України по судовій справі або здійснення адвокатом інших юридичних дій які призвели до більш вигідних для клієнта умов, клієнт зобов`язується сплатити адвокату додаткову винагороду (гонорар успіху) у розмірі 20 000,00 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат (відшкодування їх за рахунок іншої сторони) у формі "гонорару успіху", суд повинен виходити не з договору між адвокатом та клієнтом, який створює саме для них права та обов`язки, та погодженого ними розміру гонорару, а й з пропорційності цих витрат фактично понесеним судовим витратам, безпосередньо пов`язаним з розглядом справи, які визначені адвокатським бюро та оцінені судом, зокрема з точки зору складності цієї справи та розумної необхідності цих судових витрат для даної справи. Адже саме розмір витрат, понесених позивачем на фактично надані реальні та неминучі послуги на правничу допомогу, і саме з метою досягнення певного правового результату вирішення конфлікту сторін кореспондується з витратами, які має право відшкодувати на свою користь позивач як судові витрати, понесені ним на сплату гонорару успіху, за рахунок відповідача.

Отже, суд першої інстанції, за результатами розподілу судових витрат, дійшов правильного висновку, що витрати в формі "гонорару успіху" не можуть бути стягнуті з відповідача, так як не відповідають реальному досягнутому результату, є непропорційними до фактичної вигоди, отриманої клієнтом в результаті наданої правової допомоги, оскільки судом частково задоволено позовні вимоги, а саме лише щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000, 00 грн, що є невеликим результатом порівняно із заявленими вимогами, а тому є безпідставними.

Окрім того, судом першої інстанції було взято до уваги заперечення відповідачів про те, що обставини справи адвокату позивача на момент її розгляду у суді першої інстанції вже були відомі, оскільки до цього він приймав участь у розгляді справи за аналогічним позовом (справа №193/1132/22, провадження №2/193/132/23) у суді першої та апеляційної інстанції, коли подавав позов з такими самим вимогами, але за інший період стягнення, його позиція протягом часу розгляду справи у судах не змінювалась, тому витрати адвокатом часу на аналіз законодавства та судової практики з питання відшкодування шкоди, заподіяною особі незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування у розмірі 4000 грн. (дві години роботи адвоката), консультування клієнта 2000 грн (1 година роботи адвоката), підготовка, складання та оформлення позовної заяви 6000 грн. (3 години роботи адвоката), суд визнав невиправданими, та з урахуванням обставин справи, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, надані заперечення відповідачів, суд дійшов правильного висновку про неспівмірність розміру заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 44 000,00 грн., який є очевидно завищеним, та зменшив їх розмір до 3000 грн., що на думку колегії суддів відповідає критерію реальності адвокатських витрат, розумності та співмірності їхнього розміру.

Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційних скаргах.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційних скарг не спростовують зроблених в оскаржуваних рішеннях висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для їх скасування і задоволення апеляційних скарг відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2025 року та додаткове рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 30 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: