Провадження № 2-з/522/366/25
УХВАЛА

про забезпечення позову

26 червня 2025 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Павлик І.А., розглянувши заяву представника позивача адвоката Кірчева Ігоря Івановича про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

06.12.2024 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якій просить суд:

1. Виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , майно, яке придбане за його особисті кошти, та набуте за час шлюбу з відповідачем:

- квартиру, загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомості - 101, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартість квартири згідно Довідки від 26.09.2024 про оціночну вартість нерухомого майна - 6 214 391,52 грн;

- транспортний засіб LAND ROVER, 2007 року випуску, об?єм (потужність) двигуна 3628 см.куб., підстава реєстраційної операції: договір купівлі-продажу укладений в ТСЦ № 4841/2020/2178820 від 01.09.2020, вартістю станом на 24.10.2024 - 961 741,72 грн.

2. Компенсувати йому повну вартість придбаної за його особисті кошти до реєстрації шлюбу квартири, загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомості - 01, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю згідно Довідки від 26.09.2024 про оціночну вартість нерухомого майна - 1 596 464,28 грн.

19.12.2024 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху.

03.01.2025 на виконання ухвали суду від 19.12.2024 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

21.03.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

24.06.2025 від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

- квартиру, загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 ;

- квартиру, загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 ;

- транспортний засіб LAND ROVER, 2007 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 3628 см.куб., підстава реєстраційної операції: договір купівлі-продажу укладений в ТСЦ № 4841/2020/20178820 від 01.09.2020, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 .

Заяву обґрунтовано тим, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеса перебуває цивільна справа № 522/21976/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Для забезпечення позову є необхідність у накладенні арешту на нерухоме та рухоме майно до моменту прийняття рішення суду по справі згідно позовних вимог.

Надавши належну правову оцінку підставам, якими заявник обґрунтовує подану ним заяву, суд дійшов висновку про її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Забезпечення позову це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.

За змістом зазначених процесуальних норм забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Відповідно до усталеної практики судів при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову запроваджено виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких його вжито. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9 у п. 4 роз`яснив, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язані з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином, усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не допустити утруднення чи неможливість виконання судового рішення в разі задоволення позову, а також перешкодити спричиненню завданню шкоди заявнику.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Судом встановлено, що предметом позову є виділення позивачу майна, придбаного ним за особисті кошти за час шлюбу, а саме:

- квартири, загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- транспортного засобу LAND ROVER, 2007 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 3628 см.куб., підстава реєстраційної операції: договір купівлі-продажу укладений в ТСЦ № 4841/2020/20178820 від 01.09.2020.

Також позивач просить суд зобов`язати відповідача компенсувати йому вартість придбаної ним за його особисті кошти квартири, загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

З доданої до заяви інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником вищевказаного нерухомого та рухомого майна є ОСОБА_2 .

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної заяви, в тому числі, спроможності заходів, яких заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки позивач вважає, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а належить йому особисто, право власності на яке зареєстровано за відповідачем. Тобто, предметом спору є не майна, а все перелічене майно.

При цьому, суд зауважує, що забезпечення позову у вказаний спосіб не завдасть шкоди сторонам, оскільки майно залишається у повному володінні та користуванні власника такого майна, та у разі відмови у позові заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст. 149, 150,153, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача адвоката Кірчева Ігоря Івановича про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на:

- квартиру, загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 101, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 );

- квартиру, загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 );

- транспортний засіб LAND ROVER, 2007 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 3628 см.куб., підстава реєстраційної операції: договір купівлі-продажу укладений в ТСЦ № 4841/2020/20178820 від 01.09.2020, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та протягом п`ятнадцяти днів може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 157 ЦПК України особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Стягувач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).

Боржник: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

Суддя І.А. Павлик