Справа № 457/2000/24 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/811/1157/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 рокуЛьвівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю секретаря Підлужного В.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Мельник Вероніки Сергіївни, представника Товариства з обмеженою відповідальністю „УКР КРЕДИТ ФІНАНС, на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 11 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) „УКР КРЕДИТ ФІНАНС звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення зі згаданого відповідача на користь позивача 39 850 грн. заборгованості за кредитним договором та 2 422 грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 10 лютого 2024 року між ТзОВ "УКР КРЕДИТ ФІНАНС" та ОСОБА_1 за допомогою веб-сайту (https://creditkasa.com.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії №1346-7078 (в подальшому «Кредитний договір»). Згідно з умовами Кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на суму 5 500 грн. зі строк кредитування 300 днів; базовий період - 20 днів; стандартна % ставка - 2,5 % в день. ТзОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного договору. Всупереч умовам Кредитного договору відповідач не повернув в повному обсязі кредитні кошти позивачу, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед кредитодавцем навіть після спливу строку, встановленого в договорі.

Додатковою угодою від 14 лютого 2024 року до договору про відкриття кредитної лінії № 1346-7078 від 10 лютого 2024 року кредитодавець та позичальник домовилися про надання додаткових коштів у кредит у сумі 2 700 грн. Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок вказаний відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему платежів LiqPay на підставі договору № 4010 від 02 грудня 2019 року на карту отримувача (відповідача), чим виконав свої зобов`язання за договором своєчасно та в повному обсязі. Станом на 08 серпня 2024 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить 43 475 гривень, а саме: 8 200 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, а 35 275 грн. - прострочена заборгованості за нарахованими процентами. Кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», а саме: часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у сумі 3 625 гривень - за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 39 850 гривень. З урахуванням наведеного позивач просив суд стягнути з позичальника не повну суму заборгованості за кредитним договором, а лише її частину, а саме: 8 200 грн. простроченої заборгованості за кредитом та 31 650 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами, що разом становить 39 850 грн (а.с. 1-13).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №1346-7078 від 10 лютого 2024 року у розмірі 16 400 грн. 00 коп., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом 8 200 грн. 00 коп. та 8 200 грн. 00 коп. простроченої заборгованості за нарахованими процентами, а також 996 грн. 65 коп. судового збору (а.с. 95-100).

Дане рішення оскаржила представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що «суд належним чином не з`ясував … «природу» процентів, які просив стягнути Позивач» з відповідача, а тому (посилаючись на практику Верховного Суду) вважає неправомірним задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 31 650 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами лише частково у розмірі 8 200 грн. (а.с. 104-118).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 137-138).

Відповідач та його представник, отримавши 22-24 квітня 2025 року вищезгадану ухвалу суду від 09 квітня 2025 року разом з апеляційною скаргою позивача (а.с. 141-144), відзиву на апеляційну скаргу до суду не подали.

Клопотань до суду про апеляційний розгляд справи з повідомленням її учасників від останніх також не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 11 березня 2025 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача 8 200 грн. простроченої заборгованості за тілом кредиту ніким не оскаржується, а відтак в цій частині не переглядається.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 31 650 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами лише частково, а саме у розмірі 8 200 грн.,суд мотивував тим, що «Умови укладеного договору в частині річної процентної ставки (185523,55 %), які є не співрозмірними сумі отриманого кредиту у розмірі 8200 грн., суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи», а «відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором», посилаючись при цьому на рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013, згідно якого «у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч.3 ст.509 та ч. 1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити», а також те, що «суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення» і «виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами».

Часткове задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача простроченої заборгованості за нарахованими процентами суд також мотивував посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18, згідно висновків якої, у випадку, «якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення … і суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання».

На переконання колегії суддів, висновки, які містяться у згаданих вище судових рішеннях, не підлягають до застосування у спірних правовідносинах даної справи, виходячи з наступного.

Питання процентів за кредитним договором регламентується статтею 1056-1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, згідно якої розмір (зокрема) процентів визначається саме кредитним договором.

А питання «відповідальності у вигляді неустойки», «розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення», «розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами» регламентуються положеннями глави 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» та глави 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» ЦК України.

Тобто, як вбачається з наведеного вище, проценти за кредитним договором не є, ні санкцією за порушення зобов`язання (в даному випадку за кредитним договором), ні видом відповідальності за порушення умов кредитного договору, оскільки ці проценти є обов`язковою складовою кредитного договору.

В той же час, рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 стосується питання поширення обмеження передбаченого Законом України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР розміру пені (як виду відповідальності за несвоєчасно виконане грошове зобов`язання) правовідносинами, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці), а відтак це рішення жодного відношення до питання розміру процентів за кредитними договорами, укладеними з фізичними особами, не має.

У справі № 902/417/18 (господарської юрисдикції) предметом спору було стягнення заборгованості за договором поставки, який було укладено між юридичними особами господарюючими суб`єктами, яким були передбачені відсотки річних, стосовно яких суди дійшли висновку про те, що ці відсотки річних «за своєю правовою природою відносяться до пені, оскільки цим пунктом (договору, яким передбачені ці відсотки) сторони фактично погодили відповідальність за прострочення зобов`язання зі сплати товару, а не розмір відсотків як плати за користування грошовими коштами».

Відтак, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 також жодного відношення до питання розміру процентів за кредитними договорами, укладеними з фізичними особами, не має.

В той же час, у справі № 444/9519/12 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за кредитним договором (тобто у справі з аналогічних правовідносин), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (пункт 50) прийшла до висновку про те, що «згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором».

Статтею 627 ЦК України передбачена свобода договору, а статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину.

Укладені 10 лютого 2024 року Кредитний договір та 14 лютого 2024 року Додаткову угоду до нього відповідач ОСОБА_1 (як позичальник) не оспорював і такі судом недійсними не визнавалися: докази про протилежне у матеріалах справи відсутні.

Своїх розрахунків заборгованості перед позивачем за Кредитним договором, які б спростовували розрахунки останнього, відповідач до суду не подав.

Тобто, подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог докази відповідачем не спростовано, що є його (а не суду) процесуальним обов`язком.

За наведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а саме: оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1), і що суд апеляційної інстанції, у випадку зміни рішення або ухвалення нового, відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Матеріалами справи стверджується, що позивач в ході розгляду даної справи поніс 6 056 грн. 00 коп. (2 422 грн. 40 коп. + 3 633 грн. 60 коп.) судових витрат у виді сплаченого судового збору (а.с. 50, 135), які і підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно з частиною дев`ятою наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2025 року 3 028 грн. 00 коп.

Предметом позову у цій справі є майнові вимоги про стягнення з відповідача 39 850 грн. заборгованості за Кредитним договором.

Відтак, ціна позову у цій справі складає 39 850 грн., що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн. 00 коп. х 250 = 757 000, 00 грн).

Урахувавши, що ціна позову у цій справі становить 39 850 грн., судові рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Мельник Вероніки Сергіївни, представника Товариства з обмеженою відповідальністю „УКР КРЕДИТ ФІНАНС, задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 11 березня 2025 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю „УКР КРЕДИТ ФІНАНС задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (юридична адреса: бульвар Лесі Українки, 26, офіс 407, м. Київ, ) заборгованість за кредитним договором №1346-7078 від 10 лютого 2024 року у розмірі 39 850 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят) грн 00 коп., яка складається з: 8 200 грн. простроченої заборгованості за кредитом та 31 650 грн. простроченої заборгованості за нарахованими процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (юридична адреса: бульвар Лесі Українки, 26, офіс 407, м. Київ, ) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн. 00 коп. судових витрат.

Постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Повну постанову складено 02 липня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський ОМ.

Шеремета Н.О.