ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6464/25 Справа № 201/56/24 Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,

суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Триполець В.О.,

Учасники справи:

позивач: Фонд державного майна України,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Покопцева Д.О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У грудні 2023року Фонд державного майна України подав в суд позов проти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 23 листопада 2017року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2583; визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України на житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, яке складається з: 1 коридор, площею 4,1 кв.м; 2 житлова, площею 17,5 кв.м; 3 житловою площею 11,8 кв.м; 4 туалет, площею 1,0 кв.м; 5 душова, площею 0,9 кв.м; загальною площею 35,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, яке складається з: 1 коридор, площею 4,1 кв.м; 2 житлова, площею 17,5 кв.м; 3 житловою площею 11,8 кв.м; 4 туалет, площею 1,0 кв.м; 5 душова, площею 0,9 кв.м; загальною площею 35,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; а також стягнення судових витрат, що складаються із судового збору.

Існування таких вимог позивач обґрунтовував тим, що на підставі статей 326 ЦК України, статті 141 ГК України, статей 1, 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», статей 6, 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Фонд державного майна України є центральним органом державної влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави, тощо. До повноважень Фонду зокрема, але не виключно, належить ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, надання згоди на передачу об`єктів державної власності до господарських товариств, забезпечення захисту майнових прав держави на території України, відповідно до законодавства ЦК України.

Будівля спірного гуртожитку збудована за рахунок централізованих джерел фінансування та була передана на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд, прийнята до експлуатації як гуртожиток на 682 місця 28 березня 1974року.

Під час приватизації будівля гуртожитку літ. А-12 не була включена до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль», що встановлено рішенням Господарського суду м. Києва.

ТОВ «КП-Комфорт» набуло право власності на об`єкти нерухомості у гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області, яке в подальшому було скасоване, а провадження у справі припинене, відтак не мало права розпоряджатися спірною нерухомістю.

Гуртожитки, як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна».

Які б то не були документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації в матеріалах приватизаційної справи відсутні.

ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на спірну нерухомість, оскільки договір купівлі-продажу спірної частини нерухомості є нікчемним, що встановлено апеляційним судом Дніпропетровської області (справа № 2-242/10). Отож, не міг внести це майно до статутного капіталу ТОВ «КП-Комфорт», що встановлено судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 904/10561/15.

За таких обставин ТОВ «КП «Комфорт» не набуло права власності та не мало право ним розпоряджатися.

В подальшому ОСОБА_3 (після укладення шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_1 ) набула права власності на житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 листопада 2017року, укладеного з ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 2583.

Позивач зазначав, що відповідачем ОСОБА_2 безпідставно відчужено, а відповідачкою ОСОБА_1 незаконно набуто право власності, що підтверджується обставинами наведеними у позові та судовими рішеннями господарських судів, якими встановлена неправомірнвсть вибуття гуртожитку з власності держави.

Оскільки спірна нерухомість вибула з володіння власника поза його волею, іншим шляхом, вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння на користь держави в особі Фонду державного майна України відповідає положенням статті 388 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025року позовзадоволено частково. Витребувано на користь держави в особі Фонду державного майна України з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, яке складається з: 1 коридор, площею 4,1 кв.м; 2 житлова, площею 17,5 кв.м; 3 житловою площею 11,8 кв.м; 4 туалет, площею 1,0 кв.м; 5 душова, площею 0,9 кв.м; загальною площею 35,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази належності спірного приміщення гуртожитку державі, тому воно є державною власністю, оскільки із судових рішень вбачається, що ні ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», ні ТОВ «ДП Комфорт», ні ТОВ «КП-Комфорт» не набули у власність будівлю гуртожитку літ. «А-12», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і це майно залишилося у власності держави.

За таких умов заявник стверджував, що зміст укладеного 23 листопада 2017року договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , предметом якого було житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. «А-12», суперечить інтересам держави, оскільки товариство розпорядилося майном, яке не було його власністю, а є власністю держави.

Тому, оскільки спірне майно житлове приміщення вибуло з володіння поза волею власника держави, то позовні вимоги Фонду державного майна України про витребування цього майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 (раніше ОСОБА_2 ) підлягають задоволенню.

При цьому, суд вважав, що на вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, предметом якого було відчуження спірного нерухомого майна, строки позовної давності не поширюються, тому підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

30 квітня 2025року ОСОБА_1 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025року.

В апеляційній скарзі відповідачка не погодилася з висновками суду та висловила вимогу про скасування рішення в частині задоволених позовних вимог і відмову у задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що витребування житла у добросовісного власника без компенсації і неможливість розраховувати на отримання іншого житла від держави порушує її право на житло. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном (щодо набувачів) та офіційного визнання прав власності шляхом вчасного внесення в державний реєстр (щодо держави). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації свої втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог щодо витребування житла у відповідачки, яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Також, відповідачка зазначала, що позивачем пропущена позовна давність, оскільки він ще з 2009року знав про порушення своїх прав, але до суду звернувся лише у грудні 2023році.

Посилання суду першої інстанції на пункт 7 частини першої статті 268 ЦК України, що позовна давність не поширюється на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку, як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток, як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку, як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств, є безпідставною, оскільки ця стаття стосується саме вищевказаного Закону, який регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг, відзиву на апеляційні скарги не подали.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 травня 2025року витребувано з Соборного районного суду міста Дніпра цивільну справу; та 15 травня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025року.

02 червня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 09?? год 01 липня 2025року.

Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді, а також оголошенням на веб-порталі Судової влади України.

Разом з тим, поштове відправлення, адресоване відповідачу ОСОБА_2 повернулось не врученим з відміткою на конверті про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до частин першої та третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 на 620 місць була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування, що підтверджується рішенням ради директорів підприємств взуттєвої промисловості МЛП УРСР від 3-4 квітня 1974року «Про упорядкування обліку і розподілу жилої площі на підприємствах і в організаціях системи Міністерства легкої промисловості УРСР» /т.1, а.с.11-14/.

Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 § 12 від 29 березня 1974року затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію дванадцяти поверхового гуртожитку на 682 місця, з їдальнею на 133 місця, житловою площею 3972кв.м, збудованого БУ-1 «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого обєднання. Також дозволено ввести в експлуатацію гуртожиток з їдальнею та заселити гуртожиток після виконання рішення виконкому міськради № 562 від 19 серпня 1969року /т.1, а.с.10 зворот/.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007року у справі № 14/51-07 (41/36-07) за ДП «Оріль», яке створено шляхом перереєстрації ДП ЖКП «Комфорт» АТ «Оріль», що в свою чергу було створено правонаступником АТ «Оріль ЗАТ «Оріль», було визнано право власності на будівлю гуртожитку літ.А-12, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням виконаної реконструкції, загальною площею 7500 кв.м, без додаткових актів введення в експлуатацію /т.1, а.с.16-22/.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 листопада 2008року рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007року у справі № 14/51-07 (41/36-07) (в постанові описка та рік винесення Господарським судом Дніпропетровської області рішення вказано 2008рік) скасовано та справа направлена на новий розгляд /т.1, а.с.23-24/.

Скасовуючи рішення, Вищий господарський суд України зазначив, що укладений між Фондом державного майна України і ЗАТ «Оріль» договір купівлі-продажу КП-151 від 08 вересня 1993року не є підставою для набуття останнім права власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки розшифровка основних засобів по залишковій вартості на 28 жовтня 1993року, як невід`ємна частина договору, не підписана Фондом держмайна України, а відтак спірний об`єкт залишився в державній власності.

При новому розгляді, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2009року провадження у справі припинено /т.1, а.с.25/.

Під час дії рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007року у справі № 14/51-07 (41/36-07) між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» 13 листопада 2007року був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний договір був визнаний дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008року та за ТОВ «ДП Комфорт» визнано право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12, розташованого по АДРЕСА_1 /т.1, а.с.26-28/.

Постановою Вищого господарського суду України від 18 лютого 2009року рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008року у справі № 39/97-08 було скасовано та передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області, який ухвалою від 15 квітня 2009року припинив провадження по справі /т.1, а.с.29-31, 32/.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2010року визнано незаконним включення будинку гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» переданої у порядку приватизації ЗАТ «Оріль», 08 вересня 1993року та в цій частині визнати приватизацію ЗАТ «Оріль» вказаного будинку гуртожитку недійсною /т.1, а.с.33-40/.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2012року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2010року в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /т.1, а.с.41-45/. В подальшому рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2022року відмовлено ТОВ «ДП Комфорт» у задоволенні вказаного позову /т.1, а.с.46-49/.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015року у справі № 904/10561/15 за ТОВ «КП- Комфорт» визнано право власності на передану йому, як внесок до статутного капіталу, будівлю гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 5750 кв.м /т.1, а.с.72-77/.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016року рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015року скасовано та у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Вищого господарського суду України від 19 липня 2016року постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015року у справі № 904/10561/15 скасовані повністю та припинено провадження у справі /т.1, а.с.78-81/.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26 листопада 2013року у справі № 910/10830/13 за позовом ОСОБА_4 до Фонду державного майна України, третя особа КП «Промінь», про визнання приватизації недійсною, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016року, що залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2016року, встановлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 46, не був у складі цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» /т.1, а.с.52-59/.

Таким чином, встановлено, що спірний об`єкт нерухомості внесений до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, що підтверджується наданими відомостями з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, є державною власністю /т.1, а.с.83-84/.

З огляду на положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішеннями (постановами) судів господарської юрисдикції, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді даної цивільної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини.

Суду не наданий договір, на підставі якого ОСОБА_5 став власником спірного нерухомого майна житлового приміщення 1010 гуртожитку літера А-12, яке розташоване в АДРЕСА_1 .

23 листопада 2017року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу цього нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., зареєстрований в реєстрі за № 2583 /т.1, а.с.85-86/.

Згідно пункту 1.2 цього договору продавцю ОСОБА_2 відчужуване майно належить на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 07 травня 2016року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 747. Цей договір (купівлі-продажу від 07 травня 2016року, за яким ОСОБА_2 є покупцем спірного майна) у справі не оскаржується.

Проте, з наведених вище рішень судів вбачається, що ані ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», ані ТОВ «ДП «Комфорт», ані ТОВ «КП -Комфорт», які могли продати ОСОБА_2 спірне нерухоме майно, не набули у власність будівлю гуртожитку літ. А-12, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і це майно залишилося у власності держави.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

У своїх висновках про часткове задоволення позову суд першої інстанції вирішального значення надав тій обставині, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, гуртожиток залишився у власності держави. Право власності за продавцем майна ТОВ «КП-Комфорт» на час здійснення купівлі-продажу 07 травня 2016 року було зареєстроване на підставі судового рішення, яке в подальшому скасоване. Отже, житлова кімната № 1010 гуртожитку по АДРЕСА_1 вибула з володіння власника держави в особі Фонду державного майна України поза його волею, іншим шляхом, що давало підстави для застосування статті 388 ЦК України.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Фонд державного майна України, звертаючись до суду з позовом, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення № 1010 гуртожитку літ. «А-12», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України зазначене майно.

Обґрунтовуючи позов, Фонд державного майна України зазначав, що ТОВ «КП-Комфорт» не мало законних підстав для укладання договору купівлі-продажу, оскільки не було власником спірного майна. Крім того, спірне майно вибуло з власності держави поза її волею.

Судом першої інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи та сторонами те, що постановою Вищого господарського суду України від 13 листопада 2008року касаційна скарга Фонду державного майна України задоволена, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007року у справі № 14/51-07 (41/36-07), яким визнано за ЗАТ «Оріль» право власності на будівлю гуртожитку літ. «А-12», розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням виконаної реконструкції, загальною площею 7500 кв.м, без додаткових актів введення в експлуатацію, скасовано. Матеріали справи скеровано для нового розгляду до Господарського суду Дніпропетровської області.

Скасовуючи рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007року у справі № 14/51-07 (41/36-07), Вищий господарський суд України зазначив, що укладений між Фондом державного майна України та ЗАТ «Оріль» договір купівлі-продажу КП-151 від 08 вересня 1993року не є підставою для набуття останнім права власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки розшифровка основних засобів по залишковій вартості на 28 жовтня 1993року, як невід`ємна частина договору, не підписана Фондом держмайна України, а відтак спірний об`єкт залишився в державній власності.

При новому розгляді справи № 14/51-07 (41/36-07), ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2009року провадження у справі припинено, у зв`язку із припиненням державної реєстрації ДП «Оріль», оскільки його визнано банкрутом.

Під час дії рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007року у справі № 14/51-07 (41/36-07) 13 листопада 2007року між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку літ. «А-12», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008року у справі № 39/97-08 визнано дійсним договір купівлі-продажу частини будівлі, укладений 13 листопада 2007 року між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» в простій письмовій формі.

Визнано за ТОВ «ДП Комфорт» право власності на частину будівлі гуртожитку літ. «А-12», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Вищого господарського суду України від 18 лютого 2009року касаційну скаргу Фонду державного майна України задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2008року у справі № 39/97-08 скасовано і справу та передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2009року припинено провадження у справі № 16-91-09 (39/97-08).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2013року, у справі № 22-ц/490/5791/12 ТОВ «ДП Комфорт» відмовлено в задоволені позову про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку літ. «А-12» (в тому числі і житловим приміщенням № 1010), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26 листопада 2013року у справі № 906/10830/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016року та постановою Вищого господарського суду України від 06 грудня 2016року, встановлено, що спірний гуртожиток за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 46, згідно з матеріалами приватизаційної справи не увійшов до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-взуттєвої фірми «Оріль» під час його приватизації.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015року у справі № 904/10561/15 за ТОВ «КП-Комфорт» визнано право власності на передану йому, як внесок до статутного капіталу, будівлю гуртожитку літ. «А-12», за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 5750 кв.м.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016року апеляційні скарги Фонду державного майна України і заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015року у справі № 904/10561/15 скасовано. У задоволенні позову ТОВ «КП-Комфорт» до ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 19 липня 2016року постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12 травня 2016року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015року у справі № 904/10561/15 скасовані повністю та припинено провадження у справі.

З зазначених судових рішень судів вбачається, що ні ЗАТ «Оріль», правонаступником якого стало ДП «Оріль», ні ТОВ «ДП Комфорт», ні ТОВ «КП-Комфорт» не набули у власність будівлю гуртожитку літ. «А-12», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і це майно залишилося у власності держави.

Отже, держава, інтереси якої в цій справі представляє Фонд державного майна України, є власником спірного приміщення гуртожитку літ. «А-12», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

У пункті 11.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023року у справі № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22) зазначено, що у даному випадку мала місце помилкова з огляду на обставини справи юридична кваліфікація позивачем і судами першої й апеляційної інстанцій позовної вимоги про витребування спірного приміщення на підставі статті 388 ЦК України, оскільки особу не можна вважати добросовісним набувачем цього майна. Вказане передбачає захист права власності територіальної громади шляхом витребування нежитлового приміщення із застосуванням припису статті 387 ЦК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірне приміщення гуртожитку вибуло з володіння власника держави не за його волею, а тому наявні правові підстави для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння відповідачки ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України.

Щодо позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до пункту сьомого частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється: на вимогу про визнання недійсним правочину, предметом якого є відчуження гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини, на який поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», про визнання недійсним свідоцтва про право власності на такий гуртожиток як об`єкт нерухомого майна та/або його частини, про визнання недійсним акта передачі такого гуртожитку як об`єкта нерухомого майна та/або його частини до статутного капіталу (фонду) товариства (організації), створеного у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств.

Тобто за змістом пункту 7 частини першої статті 268 ЦК України на вимоги про витребування майна ця норма не поширюється, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 201/5019/19 (провадження № 61-21466св21) та від 22 листопада 2023 року у справі № 201/4546/19 (провадження № 61-2970св23).

Тож, відсутні підстави для відмови у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди апелянта із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині щодо витребування майна з чужого незаконного володіння без змін. В решті рішення суду не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції та законність і обґрунтованість рішення суду не перевірялась.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 липня 2025року.

Судді: