КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника відповідача

ОСОБА_1 Сича О.Ю. ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Сичем Олександром Юрійовичем, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант", ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Євгенія Анатоліївна, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М", про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, в якому, з урахуванням часткової зміни предмета позову, просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17 березня 2016 року двокімнатної квартири, загальною площею 87 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» (далі - ТОВ «КК «Гарант») та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А., зареєстрований в реєстрі за № 147;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо нерухомого майна: квартира, двокімнатна, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа 87 кв.м., житлова площа 40,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; запис про право власності: 13859022, дата та час державної реєстрації: 17.03.2016 19:31:36; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12; Державний реєстратор: приватний нотаріус Татаринцева Є.А., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 147, виданий 17 березня 2016 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Є.А.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28923674 від 24 березня 2016 року 19:54:22; форма власності: приватна; розмір частки: 1/1; власники: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 , виданий 28 березня 2000 року, видавник: Подільське ГУ РУ МВС України в м. Києві, країна громадянства: Україна, адреса: АДРЕСА_2 ;

- відновити право власності ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_4 , виданий 07 липня 1998 року Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, на квартиру двокімнатну за адресою: АДРЕСА_1 , право власності набуте на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 лютого 2008 року, серія НОМЕР_5 , виданого виконкомом Броварської міської ради 06 лютого 2008 року на підставі рішення № 681 від 25 грудня 2007 року, запис про право власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно від 06 лютого 2008 року; номер запису 10639 у книзі 24/9, реєстраційний номер майна: 22026717.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що з 20 січня 2001 року ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

05 грудня 2006 року між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та

ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 27/10-721І, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) у сумі 56000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язався сплачувати за користування кредитом проценти із розрахунку 13% річних, комісійну винагороду та повернути кредит до 04 грудня 2016 року.

Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору цільове призначення кредиту оплата за договором № К-1016 купівлі-продажу цінних паперів від 09 листопада 2006 року, укладеного між банком та ОСОБА_3 (надалі - договір купівлі-продажу облігацій), згідно з яким ОСОБА_3 придбаває цільові облігації, емітовані ТОВ «Інвестиційно-будівна корпорація «Місто», в кількості 8 793 шт., загальною вартістю - 408 874 грн. 50 коп., з метою подальшого їх погашення шляхом отримання у власність квартири АДРЕСА_3 , площею 87,93 кв.м. (в подальшому нерухомість, предмет іпотеки), згідно із договором резервування квартири № 11/230/06 від 09 листопада 2006 року, що укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ІБК «Місто».

З метою забезпечення виконання зобов`язань 05 грудня 2006 року між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано майнові права на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 87,93 кв.м., житловою площею 40,11 кв.м. Після введення будинку в експлуатацію у листопаді 2007 року номер квартири змінений на № 123 .

Крім того, 05 грудня 2006 року укладено договори поруки між банком та позивачем № 027/ДП9471 та між банком та відповідачем ОСОБА_5 договір поруки №027/ДП9451.

10 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 1 до іпотечного договору № 027/Д3946І від 05 грудня 2006 року, згідно з яким внесені зміни до пункту 1.2. іпотечного договору, яким в іпотеку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер - 22026717, що належала іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 лютого 2008, серія НОМЕР_5 , виданого виконкомом Броварської міської ради 06 лютого 2008 року на підставі рішення № 681 від 25 грудня 2007 року.

Квартира належала позивачу на праві спільної сумісної власності, оскільки позивач з 20 січня 2021 року перебуває з ОСОБА_3 у шлюбі та 31 % вартості квартири подружжя сплатило за власні кошти.

Згідно з постановою Правління НБУ від 02 грудня 2009 № 713 з 07 грудня 2009 року відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації АБ «Банк регіонального розвитку».

Ліквідація банку розпочалася до прийняття Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно непродані активи таких банків передавалися в управління визначеній НБУ юридичній особі.

20 листопада 2013 року укладено тристоронній договір управління між АБ «Банк регіонального розвитку», Національним банком України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного бізнесу «Дельта М» (далі - ТОВ «Дельта М»), в управління останньому передано майнові права за 86 кредитними договорами, в тому числі кредитний договір № 27/10-721І, укладений між банком та ОСОБА_3

30 вересня 2015 року між ТОВ «Дельта М» та ТОВ «КК «Гарант» укладено договір № 009 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 27/10-7211 від 05 грудня 2006 року.

07 грудня 2015 року між ТОВ «Дельта М» та ТОВ «КК «Гарант» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором № 027/ДЗ9461, посвідченим 05 грудня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Мельником Р.П., за реєстровим номером № 4949 на підставі якого до ТОВ «КК «Гарант» перейшло право вимоги за іпотечним договором.

17 березня 2016 року ТОВ «КК «Гарант» на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя зазначеного в іпотечному договорі та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А., зареєстрований в реєстрі за № 147.

Про продаж квартири позивачу стало відомо 22 серпня 2016 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 66387395.

У жовтні 2018 року НБУ звернувся до Господарського суду міста Києва з позовами до ТОВ "Дельта М" та ТОВ "КК "Гарант" про визнання недійсними всіх договорів, укладених у вересні 2015 року між ТОВ "Дельта М" та ТОВ "КК "Гарант" про відступлення права вимоги за кредитними договорами, переданими в управління ТОВ "Дельта М" у листопаді 2013 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22 грудня 2021 року у справі

№ 910/13299/18 позов задоволено, визнано недійсним договір № 009 від 30 вересня 2015 року про відступлення права вимоги за кредитним договором № 27/10-7211 від 05 грудня 2006 року. 22 вересня 2022 року.

У свою чергу, позивачка вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 17 березня 2016 року має бути визнаний недійсним з наступних підстав в їх сукупності:

- ТОВ «КК «Гарант» не є належним кредитором за кредитним договором та договором іпотеки, а тому, не мав відповідної дієздатності для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу;

- ТОВ "КК "Гарант" не повідомив позивачку та ОСОБА_3 про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, а також не надав відповідних документів на підтвердження переходу права вимоги, а тому, не мав права приступати до звернення стягнення;

- ТОВ "КК "Гарант" не направив позивачу та ОСОБА_3 повідомлення про порушення основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору іпотеки, а також не направив вимогу про дострокове повернення кредиту у порядку, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2025 позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 17 березня 2016 року двокімнатної квартири, загальною площею 87 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Євгенією Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 147.

Відновлено право власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (право власності набуте на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 лютого 2008 року, серія НОМЕР_5 , виданого виконкомом Броварської міської ради 06 лютого 2008 року на підставі рішення № 681 від 25 грудня 2007 року, запис про право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 06 лютого 2008 року; номер запису: 10639 у книзі 24/9, реєстраційний номер майна: 220267170.

У іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 47 500 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі - 384 грн. 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 47 500 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі - 384 грн. 20 коп. (т. 6, а.с. 62-75).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не мав законних на те підстав розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наданий кредит видавався на придбання квартири та являвся споживчим, а відтак помилково застосував норми Закону України "Про захист прав споживачів".

При цьому, зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що Договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором та відповідно перехід прав іпотекодержателя до ТОВ "КК "Гарант" ніким не оскаржувався, тобто товариство мало права іпотекодержателя та відповідно належним чином уклало договір.

Крім того, зауважує, що задовольняючи позов в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у позовній заяві від 18.03.2019, тобто вже на момент, коли був підписаний договір про надання правової допомоги із фіксованими розмірами гонорару адвоката, позивачка вказувала, що він очікує понести витрати орієнтовно у сумі 15 тисяч гривень (витрати на професійну правничу допомогу та інші витрати, передбачені ст. 133 ЦПК України).

Таким чином, на думку апелянта, позивачка на момент подачі позову визначила попередній орієнтовний розрахунок судових витрат у розмірі 15 тисяч гривень, та в подальшому не надала жодних доводів, у зв`язку з чим змінила розмір судових витрат на правову допомогу адвоката (т. 6, а.с. 82-87).

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Третя оособа у судовому засіданні щодо апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 05.12.2006 між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 27/10-721І, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) у сумі - 56 000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язався сплачувати за користування кредитом проценти з розрахунку 13% річних, комісійну винагороду та повернути кредит до

04 грудня 2016 року.

Кредит наданий позичальнику за цільовим призначенням, що визначено у пункті 1.3. кредитного договору, на оплату по договору № К-1016 купівлі-продажу цінних паперів від 09.11.2006, укладеного між банком та позичальником згідно з яким позичальник придбаває цільові облігації, емітовані ТОВ «Інвестиційно-будівна корпорація «Місто», в кількості 8793 штуки, загальною вартістю 408874 грн. 50 коп., з метою подальшого їх погашення шляхом отримання у власність квартири АДРЕСА_3 , площею 87,93 кв.м., згідно з договором резервування квартири № 11/230/06 від 09.11.2006, що укладений між позичальником та ТОВ "ІБК "Місто".

З метою забезпечення виконання зобов`язань між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 027/Д3946І від 05.12.2006, відповідно до умов якого в іпотеку передано майнові права на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 87,93 кв.м., житловою площею 40,11 кв.м. Після введення будинку в експлуатацію у листопаді 2007 року номер квартири змінений на № 123 .

Згідно з п. 3.2.1 договору поруки банк зобов'язаний повідомити поручителя про порушення про порушення боржником основного зобов'язання із наданням розрахунку заборгованості.

Пунктом 3.5.1 договору поруки передбачено, що поручитель зобов`язаний протягом двох робочих днів від дати отримання повідомлення банку про невиконання боржником забезпеченого порукою зобов`язання виконати відповідне зобов`язання, шляхом перерухвання всієї суми заборгованості боржниках по реквізитах, вказаних банком.

Згідно з п. 3.5.2 договору поруки поручитель зобов'язаний у випадку невиконання боржником забезпеченого порукою зобов`язання нести перед банком солідарну відповідальність за основним зобов'язанням.

05.12.2006 укладено договори іпотеки між банком та ОСОБА_4

№ 027/ДП9471 та між банком та ОСОБА_5 № 027/ДП9451.

10.04.2008 між банком та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 1 до іпотечного договору № 027/Д3946І від 05.12.2006, відповідно до умов якого внесено зміни до пункту 1.2. іпотечного договору, яким в іпотеку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер - 22026717, що належала іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2008, серія НОМЕР_5 , виданого виконкомом Броварської міської ради 06.02.2008 на підставі рішення № 681 від

25.12.2007.

При цьому, як вірно встанволено судом першої інстанції, на момент укладення вказаних кредитного та іпотечного договорів ОСОБА_4 перебувала з ОСОБА_3 у шлюбі, зареєстрованому 20.01.2001.

В абзаці 5 пункту 1.2. додаткового договору № 1 від 10.04.2008 до договору іпотеки зазначено, що предмет іпотеки є спільною сумісною власністю подружжя та передається в іпотеку за письмовою згодою другого з подружжя, відповідно до статті 65 Сімейного кодексу України.

Разом з тим, згідно з постановою Правління НБУ від 02.12.2009 № 713 "Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації АБ "Банк регіонального розвитку" з 07.12.2009 відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації банку.

20.11.2013 укладено тристоронній договір управління між АБ «Банк регіонального розвитку», Національним банком України та ТОВ «Дельта М», за умовами якого в управління передані майнові права за 86 кредитними договорами, в тому числі кредитний договір № 27/10-721І, укладений між банком та ОСОБА_3

30.09.2015 між ТОВ «Дельта М» та ТОВ «КК «Гарант» укладено договір № 009 про відступлення права вимоги за кредитним договором №27/10-7211 від 05.12.2006.

07.12.2015 між ТОВ «Дельта М» та ТОВ «КК «Гарант» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором № 027/ДЗ9461, посвідчений 05.12.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим номером № 4949, на підставі якого до ТОВ «КК «Гарант» перейшло право вимоги за іпотечним договором.

17.03.2016 ТОВ «КК «Гарант» на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя зазначеного в іпотечному договорі та на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири зі ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. зареєстрований в реєстрі за № 147.

При цьому, доказів повідомлення позивачки про порушення основного зобов'язання із наданням розрахунку заборгованості, матеріали справи не містять.

Разом з тим, рішенням Господарського суду м. Києва від 22.12.2021 у справі №910/13299/18 за позовом Національного банку України до ТОВ «Дельта М» та ТОВ «КК «Гарант» визнано недійсним договір №009 від 30.09.2015 про відступлення права вимоги (цесії), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант" за кредитним договором №27/10-7211 від 05.12.2006.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2022 рішення Господарського суду м. Києва від 22.12.2021 залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2016, укладений між ТОВ "КК "Гарант" та ОСОБА_1 , та відновлення права власності ОСОБА_3 на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції істанції посилався на те, що оскільки вчинені на підставі недійсного договору дії ТОВ "КК "Гарант", у тому числі звернення стягнення на предмет іпотеки, не створює юридичних наслідків, то наявні підстави для визнання недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу квартири та відновлення права власності ОСОБА_3 на спірне майно.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, за загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першій статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною другою статті 236 ЦК України якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до частини другої статті 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню.

Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Також, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 03.03.2021 у справі № 913/175/20 у ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оскарженого рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частиною шостою статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який на брав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1-3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та інших речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об'єкт незавершеного будівництва, майбутній об'єкт нерухомості.

Таким чином, встановивши, що ТОВ "КК "Гарант" не мало право вчиняти звернення стягнення на предмет іпотеки та укладати 17.03.2016 оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, оскільки рішенням Господарського суду м. Києва від 22.12.2021 було визнано недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) № 009 від 30.09.2015, укладеного між ТОВ "КК "Гарант" та ТОВ "Дельта М", суд першої інстанцїі дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2016, укладений між ТОВ "КК "Гарант" та ОСОБА_1 , та відновлення права власності ОСОБА_3 на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Як на підставу для скасування вищенаведеного рішення суду першої інстанції, відповідач посилався, серед іншого, на те, що на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири ТОВ "КК "Гарант" було належним іпотекодержателем, оскільки договір про відступлення прав іпотекодержателя не оскаржувався та є чинним.

Разом з тим, враховуючи те, що відступлення прав за іпотечним договром могло бути вчинене лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов'язанням (кредитним договором), а, як вже зазначалося вище, таке відступлення було неможливим, тому й відступати право за договором іпотеки мТОВ "Дельта М" не мало права.

Тобто, оскільки дії ТОВ "КК "Гарант" були вчинені на підставі недійсного договору, то визнання недійсними всіх наступних договорів, за якими відбулося відчуження спріної квартири, не вимагається.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що кредит надавався на придбання квартири та, відповідно, помилково застосував норми Закону України "Про захист прав споживачів", колегія суддів відхиляє, адже, виходячи з умов кредитного договору, кредит мав цільове призначення, а саме придбання квартири з використанням процедури цільового інвестування на стадії будівництва, тобто кредит являвся споживчим.

Твердження апелянта про те, що усупереч вимог ЦПК України справа була розглянута в порядку спрощеного провадження, не відповідає дійсності, оскільки як вбачається з ухвали про відкриття провадження у справі від 19.04.2019 судом першої інстанції призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про відсутність підстав для стягнення з нього на користь позивачки 47500 грн. 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу через те, що позивачка на момент подачі позову визначила попередній орієнтовний розрахунок судових витрат у розмірі 15 тисяч гривень та в подальшому змінила розмір таких витрат, адже у відповідності до положень ч. 3 ст. 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обгрутовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди апелянта з такими висновками, які узгоджуються з вимогами закону і з якими у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

При цьому, апелянтом не наведено жодного доводу, який би потребував додаткового правового аналізу і міг би слугувати підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Сичем Олександром Юрійовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Гарант", ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Татаринцева Євгенія Анатоліївна, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агенція комплексного захисту бізнесу "Дельта М", про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 23 червня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова