23.06.2025 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/274/25
Провадження № 2/533/202/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року Козельщинський районний суд Полтавської області

у складі: головуючого судді Оксенюк М.М.,

за участю:

представника позивача Гранцерт М.О. (в режимі ВКЗ),

представника відповідача Гонтар В.М. (в режимі ВКЗ),

секретаря судового засідання Кругловецького Ю.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з викликом сторін у залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення коштів у порядку статті 1212 ЦПК України,

УСТАНОВИВ

07 квітня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Вітюк Василь Вікторович за допомогою системи «Електронний суд» звернувся від імені та в інтересах позивача до Козельщинського районного суду Полтавської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у порядку статті 1212 ЦПК України.

На обґрунтування позову представником позивача зазначено, що 27.11.2024 об 11:00 позивач отримала на свій номер телефону дзвінок. Чоловік, який телефонував представився співробітником служби безпеки банку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та повідомив, що по її рахунку прослідковується підозріла активність та попросив щоб ОСОБА_1 слідувала його інструкціям.

Приблизно, через кілька хвилин, зателефонував з іншого номеру телефону чоловік, який представився ОСОБА_3 та повідомив, що він є працівником юридичної служби АТ КБ «ПРИВАТБАНК», передав слухавку співробітнику служби безпеки ОСОБА_4 , що телефонував до цього.

Назар ОСОБА_5 повідомив, що для того, щоб гроші з банківської картки позивачки не могли зняти сторонні особи, вона повинна зробити все, що він скаже, при цьому жодних паролів чи пін-кодів у позивачки не запитували. Чоловік сказав, що він має онлайн доступ до її банківського рахунку та бачить залишок коштів, після чого сказав увійти в додаток «Приват 24» та не відключатись і не виходити з нього, що позивачка і зробила.

Далі співрозмовник повідомив позивачу ОСОБА_1 , що грошові кошти з її рахунку буде перераховано на банківській страховий рахунок і що дану операцію позивачка має підтвердити в додатку. Одночасно з цим в додаток «Приват 24» почали з`являтись віконця з написом «Підтвердити», на які вона натискала. Внаслідок цього у ОСОБА_1 було списано з банківського рахунку ФОП НОМЕР_1 грошові кошти на загальну суму 525000,00 грн. Чоловік повідомив, що він перетелефонує через годину, проте не зробив цього та грошові кошти на рахунок позивачки не повернулись.

Позивачка зрозуміла, що стала жертвою шахраїв та звернулась до відділення «Приватбанку», де всі її банківські рахунки було заблоковано.

З виписки банку від 28.11.2024 позивачці стало відомо, що один з переказів коштів, у сумі 100 000,00 грн було здійснено на рахунок НОМЕР_2 в АТ «ЮНЕКС БАНК», на ім`я ОСОБА_2 , призначення платежу «Зворотня фінансова допомога за договором №11/2 від 26.11.2024». Жодних договорів з відповідачем позивачка не укладала.

Представник позивача далі зазначив, що внаслідок зазначених дій ОСОБА_2 набув грошові кошти ОСОБА_1 без достатньої правової підстави.

Ухвалою суду від 10.04.2025 залишено позовну заяву без руху та надано строк для усунення недоліків.

17.04.2025 представником позивача недоліки усунуто.

Ухвалою суду від 17.04.2025 справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 15.05.2025.

02.05.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача адвокатом Гонтар В.М. подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач проти позову заперечує, вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Як вбачається зі змісту позовної заяви, з рахунку позивача іншими невідомими їй особами, які представлялись як працівники банку, було списано значну суму коштів, до складу якої увійшли заявлені нею у позові 100 000,00 грн, які позивач ОСОБА_1 безпідставно прохає стягнути із відповідача. Вказана операція щодо списання 100 000,00 грн відбулась без волі та згоди позивача, тобто, у спосіб, який має ознаки кримінального правопорушення, отже банк позивача і має відповідати за несанкціоноване списання коштів з її банківського рахунку.

Окрім цього, представником відповідача зазначено, що позивач ніяким чином беззаперечно не довела причетність відповідача ОСОБА_2 до списання коштів з її рахунку, а тому вимога позивача про повернення вказаних коштів є безпідставною та недоведеною належними і допустимими доказами,

Також, представник відповідача зазначив, що існує спеціальне законодавство, яке визначає відповідальність саме банку за несанкціоноване списання коштів клієнта, а тому відповідач є неналежним відповідачем у даній справі (а.с.27-30).

07.05.2025 через систему «Електронний суд» представником позивача адвокатом Гранцерт М.О. подано до суду відповідь на відзив, з якої вбачається, що позовні вимоги позивача підтверджується банківською випискою про переказ коштів відповідно до договору зворотної фінансової допомоги №11/2 від 26.11.2024 на рахунок відповідача.

Також, представником позивача зазначено, що позивач жодних договорів з відповідачем не укладала. Представником відповідача у відзиві не спростовується факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів, а також не спростовується відсутність у відповідача правових підстав для отримання грошових коштів з рахунку позивача, тому позов є цілком обґрунтованим та поданим до належного відповідача (а.с.36-37).

Ухвалою суду від 15.05.2025 задоволено клопотання представника відповідача адвоката Гонтар В.М. про залучення третьої особи та залучено в якості третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання, суд не повідомила.

Представник позивача адвокат Гранцерт М.О. в судовому засіданні позов підтримала та прохала задовольнити з підстав викладених у позові, відповіді на відзив та доданих на обґрунтування позову письмових доказів.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача адвокат Гонтар В.М. у судовому засіданні позов позивача не визнав та прохав відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов позивача.

Представник третьої особи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного висновку.

У відповідності до ч.3 та ч.4 ст.12, ч.1 та ч.2 ст.13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 27.11.2024 приблизно о 11:00 годині, невідома особа шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки заволоділа її грошовими коштами на загальну суму 1 020 097,00 гривень з банківських рахунків в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» НОМЕР_3 та НОМЕР_1 ( НОМЕР_4 від 27.11.2024 року).

Вказані відомості внесено до ЄРДР за №0000243 від 28.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України за фактом шахрайства, вчиненого у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, що підтверджується Витягом з ЄРДР та протоколом заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 28.11.2024, від 27.11.04.2024, протоколами допиту потерпілої від 28.11.2024, від 30.11.2024 (а.с.44, 46-47, 48-49, 57).

Згідно заключної виписки виданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період від 27.11.2024 по 27.11.2024 вбачається, що із рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_2 в АТ «ЮНЕКС БАНК», на ім`я ОСОБА_2 , здійснено переказ у розмірі 100 000,00 грн, призначення платежу «Зворотна фінансова допомога за договором №11/2 від 26.11.2024» (а.с. 7, 57).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 24 березня 2021 року у справі № 369/8126/17 (провадження № 61-5137св19.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом ст.1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що ст.1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Як зазначав Верховний Суд України, норми ст.ст.1212, 1213 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15 та ін.).

Водночас у постанові Верховного Суду України від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15, суд відзначив, що конструкція ст.1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл.83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Отже, грошові кошти в сумі 100000,00 грн були перераховані позивачем на рахунок відповідача, з яким у позивача відсутні будь-які договірні відносини, свідчить про безпідставність отримання відповідачем вказаних коштів.

Будь-яких правових підстав для переказу коштів на рахунок відповідача судом не встановлено, так само як і не встановлено існування жодних договірних стосунків або деліктних правовідносин між сторонами.

Доказів стосовно правомірності володіння (збереження) та набуття грошових коштів, що є предметом судового розгляду, відповідачем ОСОБА_2 та представником відповідача до суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 100000,00 грн були набуті ОСОБА_2 за рахунок позивача без достатньої правової підстави (кондикційні зобов`язання).

Щодо тверджень представника відповідача в частині того, що саме банк повинен бути належним відповідачем та нести відповідальність.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (стаття 1073 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що держатель електронного платіжного засобу - фізична особа, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу. Електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. Переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/

або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Платіжна система - платіжна організація, учасники платіжної системи та сукупність відносин, що виникають між ними при проведенні переказу коштів. Проведення переказу коштів є обов`язковою функцією, що має виконувати платіжна система. Платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів. Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі. Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно з пунктом 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач платіжної системи зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з пунктом 2 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі -Положення № 705), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Емітент під час видачі електронного платіжного засобу за наявності можливості змінити ПІН користувачем зобов`язаний проінформувати користувача про це право та запропонувати змінити ПІН. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: 1) повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; 2) забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем; 3) реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку; 4) банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Згідно з пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Зазначені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16-ц (провадження №61-17629св18), від 24 липня 2019 року у справі №753/16954/16-ц (провадження № 61-24323св18), від 01 липня 2020 року у справі №712/9107/18 (провадження №61-9877св19), від 21 квітня 2021 року у справі №751/6050/18 (провадження № 61-18544св19).

Під час розгляду справи, судом встановлено, що позивач у результаті своїх дій чи бездіяльності (безпечності) сприяла втраті інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операції щодо перерахування грошових коштів з її карткового рахунку на картковий рахунок відповідача.

Отже, твердження представника відповідача в частині того, що саме банк повинен бути належним відповідачем та нести відповідальність є безпідставними та необґрунтованими.

Ураховуючи вищевикладене, суд виходячи із принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, вирішуючи справу на підставі наявних у справі доказів, які надані сторонами по справі, вважає, що заявлений позов позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн підлягає до задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідач безпідставно набув зазначені грошові кошти та на час розгляду справи позивачу не повернув.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» та з врахуванням ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судові витрати в розмірі 968,96 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.12, 14, 19, 76, 141, 247, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у порядку статті 1212 ЦПК України задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968,96 грн.

Рішення може бути оскаржене впродовж тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Козельщинський районний суд.

Апеляційна скарга в електронній формі подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М. М.Оксенюк