Дата документу 24.06.2025 Справа № 331/24/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/24/22 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/1031/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Шоніної Олени Валеріївни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини.

В обґрунтування позову зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 травня 2013 року, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2018 року у справі № 331/8774/17. Від шлюбних відносин сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місце проживання дитини визначене разом із матір`ю рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2021 року у справі № 331/333/21.

Після припинення шлюбних відносин у сторін виникли непорозуміння щодо участі позивача у вихованні доньки та спілкування із нею. Позивач після розірвання шлюбу намагався налагодити зв`язок із донькою, приймати участь у її вихованні, забезпечувати її усім необхідним для розвитку та становлення як особистості, у добровільному порядку позивач надавав грошові кошти на утримання дитини. Проте, відповідачка чинить перешкоди у його спілкуванні з донькою, заблокувала телефонні дзвінки та повідомлення у всіх месенджерах та соцмережах, за місцем проживання двері не відчиняє. За місцем навчання дитини інформацію також йому не надано із посиланням на карантинні обмеження. Крім того, він подарував дитині телефон, але відповідачка вилучила його разом із сім-карткою з метою обмеження спілкування. Отже, на даний час позивач повністю позбавлений можливості взяття участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, чим порушуються не тільки його права як батька, а також права дитини. Зазначене обмеження у спілкуванні негативно впливає на розвиток дитини, її свідомість. Оскільки мирно врегулювати спір відповідачка не бажає, він змушений звернутись до суду із цим позовом.

На підставі вищевикладеного просив суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з донькою, визначити позивачеві способи та порядок участі у спілкування та вихованні доньки за таким графіком: - безперешкодні зустрічі з дитиною без участі матері за місцем проживання батька, у парках, на дитячих майданчиках, дитячих торгово-розважальних центрах, цирку, театрі, кіно: кожного вівторка та четверга з 15:00 до 20:00 год.;- безперешкодні зустрічі з дитиною без участі матері за місцем проживання батька два рази на місяць з ночівлею з 12:00 год. суботи по 19:00 год. неділі;- безперешкодне проведення відпустки з дитиною без участі матері дитини щороку у літній період строком на 7 діб, у зимовий період строком на 7 діб;

- безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження доньки кожного року 15 червня з 08:00 год. до 22:00 год.;- безперешкодна участь у спільному святкуванні державних свят України на кожне державне свято України з 08:00 год. до 22:00 год.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2022 року справу передано на розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя за належністю до територіальної юрисдикції (підсудності) на підставі п.1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

07 травня 2024 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позовних вимог (т. 2 а.с. 120122).

Ухвалою суду від 31 травня 2024 року заява ОСОБА_1 про зміну предмета позову повернута без розгляду (т. 2 а.с. 169170).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року позов задоволено частково.

Визначено такий спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : у формі зустрічей щовівторка з 15:00 год. до 20:00 год., кожну першу та третю суботи місяця з 12:00 год. до 19:00 год. з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку в присутності матері дитини ОСОБА_2 ; спільне проведення відпустки з дитиною протягом 7 днів один раз на рік в присутності матері дитини ОСОБА_2 ; спільне проведення Дня народження з дитиною за погодженням та за участі матері дитини ОСОБА_2 ; безперешкодного спілкування за телефоном та засобами відеозв`язку у разі неможливості особистої зустрічі ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 у вищезазначені дні в присутності матері дитини ОСОБА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розміром 454 грн.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2022 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Не погоджуючись частково із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Шкабуро Олександр Віталійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року змінити, а саме виключити вказівку суду про побачення батька ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_3 , в присутності матері дитини ОСОБА_2 .

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач, як батько, має право на участь у спілкуванні та вихованні доньки і підтримання з нею родинних зв`язків, а спілкування малолітньої дитини з батьком відповідає її інтересам. Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що між сторонами склалися особисті конфліктні стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дитиною, відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні батька з донькою, яка проживає з нею, тому суд дійшов помилкового висновку про доцільність побачень батька з дитиною у присутності матері, оскільки це не буде відповідати інтересам дитини, її психоемоційному стану за вказаних обставин, а лише буде провокувати підвищену напругу, тривожність у їх спілкуванні під час таких побачень. Матір`ю дитини не доведено належними та допустимими доказами протипоказань у спілкуванні доньки з батьком у її відсутності, а висновок органу опіки та піклування обґрунтовано не передбачав участі матері дитини. Отже, встановивши неприязні стосунки між позивачем та відповідачем, суд першої інстанції не мав визначати проведення зустрічей батька з донькою виключно у присутності матері, оскільки такі вимоги обмежують права батька та дитини на безперешкодне особисте спілкування. Присутність матері під час спілкування позивача з дитиною не є доцільною за наявності встановлених неприязне них стосунків між позивачем та відповідачем. роведення зустрічей батька із донькою виключно у присутності матері не є обґрунтованим, оскільки такі вимоги обмежують права батька та дитини на безперешкодне особисте спілкування.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Шоніна Олена Валеріївна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року скасувати, визначити наступний спосіб участі батька ОСОБА_1 у виховані та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 : - у формі зустрічей щовівторка з 15:00 год. до 20:00 год., кожну першу та третю суботи місяця з 12:00 год. до 19:00 год. з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку в присутності матері дитини за бажанням дитини; - спільне проведення відпустки з дитиною протягом 7 днів один раз на рік в присутності матері дитини за бажанням дитини; - спільне проведення Дня народження з дитиною за погодженням та за участі матері дитини за бажанням дитини; - безперешкодного спілкування за телефоном та засобами відеозв`язку у разі неможливості особистої зустрічі ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 у вищезазначені дні в присутності матері дитини за бажанням дитини.

Судові витрати стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що саме через неправомірні дії ОСОБА_1 відносно своєї доньки, ним було втрачено психоемоційний зв`язок з дитиною, який він за тривалий час, окрім закидання численних заяв та позовів до різних інстанцій, відновити не намагався. Через відсутній сталий психологічний зв`язок між батьком та дитиною, стан тривожності та побоювання, яке досі відчуває дитина, задля забезпечення її емоційної стабільності відносно свого батька, зменшення тривоги, страху та інших негативних емоцій, налагодження спілкування та формування емоційної прив`язаності дитини до батька, з урахуванням думки самої дитини, яку вона неодноразово висловлювала органу опіки та піклування, просимо суд визначити графік побачень позивача з дитиною, встановлений судом першої інстанції, але за бажанням самої дитини.

Відзиви на апеляційні скарги в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходили. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на тривале проживання дитини саме із матір`ю, є висока ймовірність, що між малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_1 немає належного рівня психологічного зв`язку, що унеможливлює на цьому етапі участь батька у вихованні дитини в тому обсязі та способах, про які просить позивач.

Встановлюючи порядок побачень батька з малолітньою донькою, врахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у міжнародних нормах та нормах чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні дочки та спілкуванні із нею, суд дійшов висновку про можливість визначення порядку періодичних, однак систематичних тимчасових побачень батька з дитиною, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його беззаперечним правом, і спілкування малолітньої дитини з батьком відповідає її інтересам, однак у присутності матері, що забезпечить дитині можливість почуватися у безпеці. При цьому суд звертає увагу, що на даному етапі, зважаючи на рівень розвитку малолітньої дитини ОСОБА_3 можливість сприйняття нею життєвих обставин, її згода на побачення з батьком є недоцільною.

Суд зауважив, що визначення судом порядку і тривалості періодичних тимчасових побачень позивача з дитиною не є остаточним та насамперед сприяє налагодженню спілкування позивача з малолітньою дитиною ОСОБА_4 , встановленню психологічного зв`язку між дитиною та батьком для подальшого розвитку їх відносин. Час таких побачень має бути достатнім для задоволення потреб спілкування дитини й батька, а також сприяти перспективі подальшого розвитку їх відносин.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вирішення питань щодо перебування дитини у позивача під час зустрічей, відпустки, відзначення державних свят, оскільки перебування дитини за відсутності матері із батьком протягом тривалого часу, суд вважав їх передчасними, та виходив з того, що на переконання суду, з урахуванням наявної у дитини реакції на батька, тривалого періоду відсутності спілкування із батьком, буде додатковим стресом для дитини, та не призведе до налагодження стосунків між ними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 25 травня 2013 року. Шлюб розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 у справі № 331/8774/17, яке набрало законної сили 26 квітня 2018 року (т. 1 а.с. 1011).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останньої серії НОМЕР_1 , виданого повторно 18 грудня 2020 року Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 479 від 03 липня 2012 року. Батьками дитини записані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 9).

Дитина проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 . Місце проживання дитини з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , визначене рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2021 року у справі № 331/333/21, яке набрало законної сили (т. 1 а.с. 1225).

На даний час дитина проживає з матір`ю за межами території України.

12.03.2024 надійшов висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району № 01-12/0153 від 28.02.2024 (т. 2 а.с. 57).

Згідно з матеріалами, які надійшли на виконання судового доручення про надання правової допомоги до компетентного органу іноземної держави (Чехії), малолітня ОСОБА_3 проживає у м. Маріанські Лазні Чеської Республіки в готелі «Косшут», перебуває під опікою матері з 19.01.2022 на підставі постанови суду від 19.01.2022. Проведено обстеження умов проживання дитини, яким встановлено, що у входу в кімнату з правої сторони є велика шафа для одягу й ліжко, стіл зі стільцями, невеликий холодильник та три односпальні ліжка. Дитина зі слів матері відвідує місцеву школу, а також вчиться в українській школі он-лайн. На першому поверсі готеля є кухня, де можна готувати їжу. Дитина була веселою, іноді вступала в розмову, одяг на дитині був пристойний та чистий (переклад на а.с. 19, 22 т. 2). Разом із тим, докази на виконання ухвали суду не були надані, оскільки мати дитини не виходила на зв`язок. Крім того, Окружний суд у м. Хеб зробив запит до початкової школи м. Маріанські Лазні, на який отримано відповідь, що в цьому навчальному році ОСОБА_6 не відвідувала школу. Мати під час канікул повідомила класного керівника по телефону про те, що вони переїжджають назад в Україну (переклад на а.с. 20-21 т. 2).

Разом із тим, станом на час розгляду справи відповідачка з дитиною не повернулась до України і продовжує знаходитись за кордоном, проживає у Німеччині, що встановлено висновком органу опіки та піклування у цій справі (а.с. 57 т. 2).

При цьому, протягом розгляду цієї справи позивач не мав можливості спілкуватись із дитиною, брати участь у її вихованні, внаслідок чого звертався до суду із заявою про забезпечення позову, яка була задоволена ухвалою суду від 26.07.2022 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 до ухвалення судом рішення у цій справі забезпечити спілкування (контакт) малолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 в телефонному режимі по відео- або аудіозв`язку, в тому числі у месенджерах Viber, Telegram, WhatsApp п`ять разів на тиждень, а також повідомити його про місце перебування, стан здоров`я, умови проживання, харчування дитини (т. 1 а.с. 79-80). Ця ухвала була скасована постановою Запорізького апеляційного суду від 20.12.2022. Однак, постановою Верховного Суду від 16.08.2023 постанова суду апеляційної інстанції скасована, а ухвала суду першої інстанції залишена в силі (т. 2 а.с. 2530).

Після розгляду Верховним Судом вищезазначеного процесуального питання, ухвала суду про забезпечення позову від 26.07.2022 перебувала на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби, та внаслідок її невиконання за поданням державного виконавця були внесені відповідні відомості до ЄРДР. На даний час вказане подання державного виконавця та інші дії та рішення державного виконавця у межах вказаного виконавчого провадження оскаржуються ОСОБА_2 у судовому порядку.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 28.02.2024 № 01-12/0153, з ОСОБА_2 проведена бесіда через месенджер «Viber», вона надала свої письмові пояснення, повідомивши, що перебуває в Німеччині з донькою з 01.10.2023, дитина відвідує там місцеву школу, планують залишатись в Німеччині до закінчення воєнного стану. Також ОСОБА_2 заперечила проти спілкування батька з дитиною, оскільки батько, за словами матері, у серпні 2021 року взяв ОСОБА_6 на прогулянку та не повернув додому, після чого мати не бачила доньку протягом 3-х місяців, не знала про її психологічний та фізичний стан. За словами матері, батько намагався незаконно вивезти дитину до Російської Федерації. Також проведена бесіда з малолітньою ОСОБА_3 через месенджер «Viber», за підсумками якої вона надала свої письмові пояснення, в яких повідомила, що категорично відмовляється від спілкування з батьком, тому що він її викрав, не дозволив спілкуватися з матір`ю, під час перебування дитини у батька він ображав її, називав мати дитини поганими словами, піднімав руку на дитину. Згідно з актом та висновком оцінки потреб ОСОБА_1 , складні життєві обставини в його родині відсутні, стан задоволення потреб дитини невідомий, оскільки протягом 2-х років батько не міг з нею побачитись, спілкуватись. Зі слів батька, мати перешкоджає спілкуванню та зустрічам з донькою. Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 від 13.02.2024 за місцем проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) створені належні умови для доньки. З урахуванням викладеного, думки батьків, дитини, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити такий порядок участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини за умови згоди дитини: щовівторка з 15:00 год. до 20:00 год., два рази на місяць по суботах з 12:00 год. до 19:00 год., спільне проведення відпустки з дитиною протягом 7 днів, спільне проведення Дня народження з дитиною відбувається за погодженням з матір`ю дитини, за бажанням самої дитини (а.с. 57 т. 2).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство

і батьківство охороняються державою.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція)).

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції).

Стаття 1 Закону України "Про охорону дитинства" визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частинах першій та другій статті 159 СК України передбачено, що, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

У справах щодо участі батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею узагальнений і формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 19 СК України у процесі розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Згідно з частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів).

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року у справі N 523/19706/19 (провадження N 61-61-12112сво22).

В даній справі судом першої інстанції встановлено, що між сторонами - батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , існує спір щодо участі батька у вихованні дочки та спілкуванні з нею.

ОСОБА_1 який проживає окремо від дочки, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на необхідність усунення йому перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом надання права на особисте спілкування з нею та здійснення участі у її вихованні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції вказав на їх часткову доведеність, а також частково відступив від висновку органу опіки та піклування. Зауважив, що під час вирішення справ цієї категорії суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Оскільки ОСОБА_1 проживає окремо від дочки ОСОБА_3 , з матір`ю якої існує спір щодо участі батька у вихованні дитини та спілкуванні, районний суд правильно вважав, що право позивача підлягає захисту шляхом надання йому періодичних побачень та спілкування з дочкою. При цьому, з огляду на вік дитини, відсутність протягом тривалого часу особистого контакту батька з дитиною, можливість матері формувати негативне ставлення до позивача, що перед початком зустрічей може створити батьку перешкоди у формуванні довірливих відносин з донькою, та враховуючи постійне проживання дитини разом з матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлене побачень батька з дитиною виключно за бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батька своїх прав на участь у виховані та побаченні з дитиною. Тому суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи, наданих сторонами доказів, з урахуванням того, що ОСОБА_1 було самостійно змінено місце проживання дитини, без повідомлення матері, що ОСОБА_1 мав намір вивезти дитину на лікування до Російської Федерації без погодження з матір`ю, з урахуванням наявної реакції дитини на батька, тривалого періоду відсутності спілкування із батьком, вважав передчасним вирішення питань щодо перебування дитини за відсутності матері із батьком протягом тривалого часу. Вважав можливим визначити спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 у формі зустрічей щовівторка з 15:00 год. до 20:00 год., кожну першу та третю суботи місяця з 12:00 год. до 19:00 год. з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку в присутності матері дитини ОСОБА_2 ; спільне проведення відпустки з дитиною протягом 7 днів один раз на рік в присутності матері дитини ОСОБА_2 ; спільне проведення Дня народження з дитиною за погодженням та за участі матері дитини ОСОБА_2 ; безперешкодного спілкування за телефоном та засобами відеозв`язку у разі неможливості особистої зустрічі ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 у вищезазначені дні в присутності матері дитини ОСОБА_2 .

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 , що він погоджується з висновком суду першої інстанції щодо встановленого порядку участі батька у вихованні малолітньої доньки, в той же час присутність матері під час спілкування позивача з дитиною не є доцільним за наявності неприязних стосунків між позивачем та відповідачем, обмежують права батька та дитини на безперешкодне особисте спілкування, в цій частині не приймаються апеляційним судом до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 у справі № 331/333/21 (провадження № 2/331/731/2021), яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 на власний розсуд, всупереч розпорядженню голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району № 25р від 26.01.2021, яким місце проживання дитини визначено разом з матір`ю, з 11.08.2021 змінив місце проживання дитини, без повідомлення адреси матері. На час прийняття рішення в матеріалах справи була відсутня інформація про місце перебування дитини, умови її проживання, навчання тощо. Через дії ОСОБА_1 мати дитини ОСОБА_2 позбавлена можливості спілкування з донькою (а.с. 16 т. 1).

Та обставина, що ОСОБА_1 мав намір вивезти дитину на лікування до Російської Федерації у санаторій (а.с. 135139 т. 1) не спростовує факту порушення прав дитини та матері дитини з боку позивача, адже ці дії позивач мав погоджувати із відповідачкою спільно в силу вимог ст. 157 СК України, що ним зроблено не було. Окрім того, позивачем не було доведено нагальної потреби виїзду з дитиною у санаторій саме до країни-агресора, зважаючи на те, що з 2014 року Російською Федерацією було окуповано частину території України. Сам факт намагання позивача за відсутності згоди матері дитини незаконно, з наданням неправомірної вигоди службовій особі прикордонної служби, перетнути з дитиною державний кордон у напрямку Російської Федерації встановлений вироком Сумського районного суду Сумської області від 09.01.2022 у справі № 587/16/22 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 332, ч. 1 ст. 369 Кримінального кодексу України, яким ОСОБА_1 на підставі угоди про визнання винуватості засуджено до покарання у виді штрафу (а.с. 176178 т. 1).

Зазначені обставини, на переконання апеляційного суду свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 намагався на власний розсуд змінити місце проживання дитини, обмежував спілкування дитини з матір`ю протягом декількох місяців. Відповідачка, так само, починаючи з моменту виїзду з дитиною за кордон у 2022 році внаслідок воєнного стану, хоча і з поважної прочини, однак також змінила постійне місце проживання дитини, обмеживши можливість позивача виховувати дитину та спілкуватись із нею. Вказані відносини між сторонами по справі, безумовно, не могли не вплинути на психологічний стан дитини, її відношення до батька, зокрема, і на її небажання на даний час спілкуватись із батьком, про що дитина надала свої письмові пояснення, в яких категорично заперечує проти спілкування із батьком через те, що останній її «викрав, не дозволяв спілкуватись з мамою…ображав, називав маму поганими словами, підіймав на неї руку» (а.с. 90 т. 2).

Отже, враховуючи зазначені обставини справи, та те, що при вирішенні справи суд має виходити саме із якнайкращих інтересів дитини, які полягають у тому, що дитина має виховуватися і розвиватися у безпечному середовищі, у психологічно сприятливому кліматі, що мають їй забезпечувати саме обидва батьки за погодженням між собою, з урахуванням наявної у дитини реакції на батька, тривалого періоду відсутності спілкування із батьком, буде додатковим стресом для дитини, та не призведе на лагодження стосунків між ними, тому є правильні висновку суду першої інстанції, що на даний час передчасним є вирішення питань щодо перебування дитини із батьком протягом тривалого часу за відсутності матері.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_2 , адвоката Шоніної О. В., що встановлений судом порядок участі батька ОСОБА_1 , у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 слід встановити за бажання дитини не приймаються апеляційним судом, оскільки враховуючи постійне проживання дитини разом з матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною

З огляду на зазначене, встановлюючи порядок побачень батька з дочкою у цій справі, суд першої інстанції першочергово врахував інтереси дитини, її вік, стан здоров`я, режим відпочинку, наявної дитини реакції на батька, тривалого періоду відсутності спілкування із батьком, а також принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участі у її вихованні.

При цьому, суд не встановив обставин, які наразі унеможливлювали реалізацію права батька на таке спілкування, а також врахував, що послідовні дії ОСОБА_1 свідчать про його бажання брати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю дочкою.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття "сімейне життя", і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене ст. 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини (рішення справі Странд Лоббен та інші проти Норвегії, N 37283/13, 30 листопада 2017 року; рішення у справі Хаддад проти Іспанії, N 16572/17, 18 червня 2019 року).

Стаття 8 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справі Йохансен проти Норвегії", 07 серпня 1996 року).

Вищенаведене свідчить про те, що апеляційні скарги є необґрунтованими, підстав для зміни, скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не встановила.

Висновок суду першої інстанції, з яким також погоджується колегія суддів, є обґрунтованим, відповідає якнайкращим інтересам дитини, які, є пріоритетними, та зроблений на підставі належним чином досліджених наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, із наданням їм відповідної оцінки.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у апеляційній скарзі .

Зроблений судом висновок по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду ( частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними. Із цих підстав апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги позивача у цій частині. При цьому судова практика Верховного Суду з указанного питання є сталою та сформованою. У кожній справі суд бере до уваги конкретні обставини та доказову базу з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Наведені в апеляційних скаргах доводи, не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволенню.

Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника, адвоката Шоніної Олени Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 26 червня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Кочеткова І.В.