УХВАЛА

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 308/8428/21

провадження № 61-3460св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік 0. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа -приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Котлярова Людмила Володимирівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 січня 2024 року в складі колегії суддів Мацунича М. В., Фазикош Г. В, Куштана Б. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа -приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Котлярова Людмила Володимирівна, про визнання дійсним договору купівлі- продажу та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Котлярова Л. В., про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на спадкове майно.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 . Після смерті чоловіка вона прийняла спадщину, оскільки проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Спадкоємцем першої черги також є їх син ОСОБА_5 , який відмовився від прийняття спадщини. Інших спадкоємців не має.

Позивач зазначала, що за життя її чоловік уклав із ОСОБА_6 договір купівлі- продажу від 15 квітня 2002 року, за яким придбав земельну ділянку, площею 0,06 га, для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (далі - земельна ділянка). Однак зазначений договір нотаріально не посвідчений з вини продавця, яка ухилялася від проведення нотаріальних дій.

Після смерті чоловіка виникла необхідність в оформленні спадщини, однак з огляду на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки нотаріально не посвідчено, нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку.

Крім того, позивач зазначала, що під час оформлення спадщини їй стало відомо, що ОСОБА_6 померла, і на спірну земельну ділянку претендують відповідачі, які є її дітьми.

З врахуванням наведеного ОСОБА_1 просила суд:

- визнати дійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений 15 квітня 2002 року між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_4 , на суму 35 000,00 грн;

- визнати за нею право власності на земельну ділянку у порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 07 липня 2023 року позов задовольнив.

Визнав дійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений у м. Ужгород 15 квітня 2002 року між ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_4 , на суму 35 000,00 грн.

Визнав право власності ОСОБА_1 на спадкове майно - спірну земельну ділянку після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

Стягнув з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що покупець за договором купівлі-продажу сплатив вартість земельної ділянки, що підтверджується змістом самого договору, відповідно до умов якого грошові кошти передано до підписання договору. Висновок про факт ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору підтверджується умовами договору, згідно з якими сторони погодили строк нотаріального посвідчення договору (до 15 грудня 2007 року) та наслідки пропуску такого строку. Крім цього, суд врахував позицію відповідача ОСОБА_2 , викладену у відзиві на позов, яка свідчить про те, що ОСОБА_6 відмовлялася від проведення нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу. Дійшовши висновку про визнання оспорюваного правочину дійсним, суд вважав, що наявні підстави для визнання права власності за позивачем на спірну земельну ділянку у порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка. При цьому суд відхилив посилання відповідача на пропуск позивачем позовної давності, вказавши, що позивач не була стороною договору купівлі-продажу, а про те, що договір не було нотаріально посвідчено дізналася лише після смерті свого чоловіка, тоді як спірною земельної ділянкою вона відкрито користувалася впродовж тривалого часу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Закарпатський апеляційний суд постановою від 25 січня 2024 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2023 року скасував та ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі- продажу земельної ділянки та визнання права власності на спадкове майно.

Стягнув з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 724,00 грн за подання апеляційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції керувався тим, що ОСОБА_6 як продавець спірної земельної ділянки не мала права її відчужувати, оскільки на час укладення такого договору не набула права власності на земельну ділянку у порядку спадкування після смерті свого чоловіка в установленому законом порядку, у зв`язку з тим, що не оформила та не отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. Крім того, покупець ОСОБА_4 відповідно до пункту 6 договору у визначений строк не звертався до суду із вимогами про визнання такого договору дійсним. Також суд посилався на те, що позивач не надала доказів сплати покупцем ОСОБА_4 продавцю ОСОБА_6 грошових коштів в розмірі 35 000,00 грн.

Врахувавши те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений 15 квітня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений та його державну реєстрацію не проведено, суд дійшов висновку про те, що до цих правовідносин не може бути застосовано статті 220, 331, 376 ЦК України. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання дійсним договору купівлі- продажу спірної земельної ділянки, то не вбачав і підстав для задоволення похідної вимоги про визнання права власності на спірне майно за позивачем.

Апеляційний суд посилався на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 18 лютого 2015 року в справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року в справі № 6-318цс15, від 18 листопада 2015 року в справі № 6-1858цс15, від 10 лютого 2016 року в справі № 6-2124цс15, від 19 червня 2013 року в справі № 6-49цс13.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

05 березня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 січня 2024 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суд не дослідив всіх обставин справи та доказів, які містяться у матеріалах справи, а також ухвалив судове рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 521/14551/19, від 06 травня 2019 року в справі № 522/4687/14, від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17 (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, застосував норми матеріального права, які не були чинними на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 квітня 2002 року, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Суд залишив поза увагою те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу ніким не оспорювався, у судовому порядку недійсним не визнавався, тому застосовувати до нього положення чинного ЦК України про нікчемність правочину є безпідставним.

Також заявник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що оскільки ОСОБА_6 як продавець спірної земельної ділянки не вчинила дій щодо прийняття нею спадщини та отримання державного акта на земельну ділянку, то вона не мала права відчужувати спірне майно. Зазначає, що суд не врахував, що ОСОБА_6 прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом на спірне майно, виданим 15 травня 1997 року державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори. Крім того, суд не врахував чинну на той час норму матеріального права (статтю 6 ЗК України 1990 року), відповідно до якої громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину.

Тому, оскільки ОСОБА_6 як продавець за договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 15 квітня 2002 року набула право власності на спірне майно на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, то незавершення процедури оформлення державного акта на право власності на земельну ділянку, набуту в порядку спадкування, не спростовує її права власності на таку земельну ділянку, а відповідно, вона могла розпоряджатися такою. Позивач вважає помилковим посилання суду апеляційної інстанції на норми статті 125 ЗК України, що діяв з 2002 року, оскільки ОСОБА_6 набула право власності на земельну ділянку до 2002 року.

Також суд не врахував, що покупець за договором купівлі-продажу сплатив вартість земельної ділянки, що підтверджується змістом цього договору, а продавець, в свою чергу, передав земельну ділянку у фактичне користування покупцеві, а також всю документацію на земельну ділянку. Покупець з 2002 року відкрито користується земельною ділянкою, а з 2019 року земельною ділянкою користується його спадкоємець - позивач у справі. Ні продавець за життя, ні відповідачі не заявляли жодних прав на спірну земельну ділянку та не вчиняли дії, які б свідчили про їх заперечення щодо факту вибуття земельної ділянки з їх власності.

Крім того, продавець видав доручення на вчинення дій для завершення процедури переоформлення земельної ділянки, що в сукупності вказує на досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки та фактичне вчинення ними дій, що засвідчують виконання такого договору, тобто фактичної передачі земельної ділянки, що було встановлено судом першої інстанції та не враховано судом апеляційної інстанції. Факт ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору підтверджується умовами договору, згідно з якими сторони погодили строк нотаріального посвідчення, а також наслідки пропуску цього строку. Крім того, відповідач у справі ОСОБА_2 підтвердила те, що її мати відмовлялася від проведення нотаріальної дії.

Також заявник зазначала, що право на звернення до суду з цим позовом виникло у неї після одержання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, прийнятої приватним нотаріусом Котляровою Л. В. 03 грудня 2020 року, а враховуючи, що сам договір у судовому порядку не оспорювався і недійсними не визнавався, то позовну давність позивач не пропустила.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2024 року адвокат ОСОБА_2 Геревич М. М. подала відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на їх законність не впливають, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 10 квітня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

У травні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою від 19 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою від 26 лютого 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу № 308/8428/21 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою від 05 травня 2025 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду повернув справу № 308/8428/21 на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

15 квітня 2002 року між ОСОБА_6 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,06 га, для індивідуального садівництва, розташовану на території Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (а. с. 18).

Згідно з умовами договору правовою підставою для реєстрації права власності за продавцем було свідоцтво про право на спадщину, видане 15 травня 1997 року № 2-1247 Першою Ужгородською державною нотаріальною конторою (пункт 1). Продаж земельної ділянки вчинено за 35 000,00 грн, які продавець отримав у повному обсязі до підписання договору (пункт 3). Сторони договору обумовили, що нотаріальне посвідчення договору має бути здійснене не пізніше 15 грудня 2007 року. У разі якщо договір не буде посвідчено до 15 грудня 2007 року, вважатиметься, що продавець ухиляється від нотаріального посвідчення договору, у зв`язку з чим покупець буде мати право звернутися до суду за визнанням цієї угоди дійсною (пункт 6).

Позивач ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_4 (а. с. 11, 29).

У позивача під час шлюбу з ОСОБА_4 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 26, 28).

12 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 приватному нотаріусу Ужгородського міського нотаріального округу Котляровій Л. В. (а. с. 27).

Постановою від 03 грудня 2020 року № 02-31 приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Л. В. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу укладений у простій письмовій формі і підписаний ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , однак не посвідчений нотаріально (а. с. 24).

Син позивача та спадкодавця ОСОБА_4 ОСОБА_5 від прийняття спадщини після смерті батька відмовився, подавши заяву приватному нотаріусу Ужгородського міського нотаріального округу Котляровій Л. В. (а. с. 25).

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб від 08 січня 2020 року № 73/18-21 на час смерті ОСОБА_4 позивач разом із сином проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 17).

Також суди встановили, що до укладення оспорюваного правочину спірна земельна ділянка належала ОСОБА_8 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 22 серпня 1994 року № 505 (а. с. 19). ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 січня 2024 року з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, закриваючи касаційне провадження у цій справі

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За нормами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

У частині третій статті 389 ЦПК України визначено випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Верховний Суд враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним).

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення у ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Установлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У частині дев`ятій статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Касаційну скаргу на постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 січня 2024 року ОСОБА_1 подала 05 березня 2024 року.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3 028,00 грн.

Предметом спору у цій справі є визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на спадкове майно (земельну ділянку).

У пункті 2 частини першої статті 176 ЦПК України встановлено, що ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.

Як відомо з матеріалів справи, а саме відповідно до звіту про оцінку спірної земельної ділянки від 19 липня 2021 року, зробленого фізичною особою -підприємцем ОСОБА_9 , ринкова вартість спірної земельної ділянки становить 20 016,00 грн.

Отже, ціна позову в цій справі становить 20 016,00 грн, яка станом на 01 січня 2024 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000, 00 грн).

Тобто справа відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України є справою з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню. Таких випадків суд касаційної інстанції не встановив.

Посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить виняткове значення для заявника.

Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у такій скарзі.

З урахуванням статусу Верховного Суду в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має належати до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам - членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися стосовно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Levages Prestations Services v. France» («Леваж Престасьон Сервіс проти Франції») від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії») від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії») від 19 грудня 1997 року, § 36).

ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню, з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити.

Отже, оскаржуване судове рішення ухвалене у малозначній справі. За таких обставин касаційне провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, статтями 19, 260, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 25 січня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Котлярова Людмила Володимирівна, про визнання дійсним договору купівлі- продажу та визнання права власності на спадкове майно, закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття

і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк

О. М. Ситнік