КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1747/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 рокуакціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов обґрунтувало тим, що 16 жовтня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), та ОСОБА_6 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 10-29/4425 (далі - кредитний договір), за умовами якого останній було надано у тимчасове користування грошові кошти в сумі 850 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення до 15 жовтня 2022 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором 16 жовтня 2007 року банк та ОСОБА_5 уклали іпотечний договір № 02-10/3519, предметом якого є шестикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, що призвело до утворення заборгованості, тому АТ «Укрсоцбанк» шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження в іпотечному договорі набуло право власності на вказану квартиру, зареєструвавши право власності на неї як предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

АТ «Укрсоцбанк» в серпні 2019 року зверталося до відповідачів з вимогою про звільнення вказаного жилого приміщення та зняття з реєстрації за адресою. Зазначені вимоги відповідачі отримали 07 серпня 2019 року, однак не виконали.

АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 рокує правонаступником АТ «Укрсоцбанк».

Позивач вказував, що відповідачка ОСОБА_5 з 18 липня 2019 року не є власником квартири АДРЕСА_2 , а наявність у відповідачів реєстрації в цій квартирі порушує його інтереси як власника, який з вересня 2019 року не може потрапити у приміщення, що підтверджується відповідними актами. Крім того, наявність реєстрації відповідачів у квартирі створює перешкоди у розпорядженні нерухомим майном.

Вважав, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням як у неї, так і у членів її сім`ї. У зв`язку з цим, відповідачі втратили право користування вказаною квартирою.

З урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог та посилаючись на положення статті 391 ЦК України, АТ «Альфа-Банк» просило суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом позбавлення відповідачів права користування вказаним житловим приміщенням.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Усунуто АТ «Альфа-Банк» перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом позбавлення ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 права користування вказаним житловим приміщенням.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на користь АТ «Альфа-Банк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 526,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника - адвоката Прохорова О.О. звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять його скасувати в частині задоволених позовних вимог до них з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що спірна квартира була придбана задовго до передачі її в іпотеку і не за рахунок кредитних коштів. Вказаний факт не заперечує іпотеко держатель, який не надав суду відомостей про інше жиле приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане відповідачам одночасно з виселенням.

До апеляційного суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від АТ «Альфа-Банк», яке змінило найменування на АТ «Сенс Банк», надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Також представник АТ «Сенс Банк»- адвокат Атаманенко О.П. 20 травня 2025 року надіслав до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року скасувати та закрити провадження у справі за відсутності предмета спору, оскільки відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 130710629 станом на 12 травня 2025 року у спірній квартирі відсутні зареєстровані особи.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Атаманенко О.П. підтримав подану заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутності предмета спору, просив її задовольнити.

Вирішуючи заяву позивача про скасування рішення суду і закриття провадження у справі, колегія суддів виходить з такого.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Враховуючи наведене, а також ту обставину, що заява представника позивача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору обґрунтована обставинами, які виникли після ухвалення оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеної заяви.

Водночас, позивач не був обмежений у своєму процесуальному праві на стадії апеляційного провадження у справі відмовитись від позовних вимог, подавши про це до апеляційного суду відповідну заяву, проте таку заяву АТ «Сенс Банк» не подало, тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідачів.

17 червня 2025 року представник скаржників - адвокат Прохоров О.О. надіслав на офіційну електронну пошту суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю в інших процесуальних діях.

Відповідно до частин першої, четвертої, шостої статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система, яка відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 зазначено, що законодавцем допускається подання фізичною особою нарівні з паперовою формою, зокрема, апеляційних скарг в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет», або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом.

Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.

Проте, наведені висновки не стосуються адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, судових експертів, державних органів та органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку.

Отже, наразі адвокати, у разі подання процесуальних документів до суду в електронній формі, мають використовувати підсистему «Електронний суд».

Оскільки клопотання про відкладення розгляду справи подане представником відповідачів - адвокатом Прохоровим О.О. до суду апеляційної інстанції в електронному вигляді шляхом направлення на офіційну електронну адресу Київського апеляційного суду, а не шляхом формування документа у підсистемі «Електронний суд» чи у письмовому вигляді через засоби поштового зв`язку, відповідно до вимог статті 183 ЦПК України таке клопотання підлягає поверненню особі, яка його подала, без розгляду.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися і явку своїх представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки № 02-10/3519, предметом якого є шестикімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8, 9, т. 1).

У зазначеній квартирі станом на 13 серпня 2018 року проживають та зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , неповнолітня ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітні ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва № 32486850 від 13 серпня 2018 року (а.с. 21, т. 1).

18 липня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження в іпотечному договорі набуло право власності на вказану квартиру, зареєструвавши право власності на неї як предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 174378041 від 18 липня 2019 року (а.с. 14, т. 1).

01 серпня 2019 року банк направив на адресу відповідачів листи про усунення перешкод у користуванні майном з вимогою про виселення та зняття з реєстрації, яка останніми не виконана (а.с. 15-20, т. 1).

Рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» № 5/2019 від 15 жовтня 2019 року затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року (а.с. 10-13, т. 1).

Тобто, АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 рокує правонаступником АТ «Укрсоцбанк».

Крім того встановлено, що постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 752/10991/19 рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., третя особа - ОСОБА_6 , про припинення державної реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно змінено в мотивувальній частині та викладено їх у редакції цієї постанови.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у частині позовних вимог ОСОБА_5 до АТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_6 , про припинення державної реєстрації іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно залишено без змін (а.с. 125-127, т. 1).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2023 року закрито провадження у справі № 752/19286/21 за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., ОСОБА_6 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та припинення права власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 212, 213, т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_5 з 18 липня 2019 року вже не являється власником спірної квартири, на яку банк звернув стягнення на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, а наявність у відповідачів реєстрації в цій квартирі порушує інтереси позивача як нового власника і створює йому перешкоди у розпорядженні нерухомим майном. Оскільки право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням є похідним від прав колишнього власника, яка передала в іпотеку квартиру і була відчужена на користь іпотекодержателя, відповідачі вважаються такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У справі, яка переглядається, новий власник, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір в частині позовних вимогАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ,та посилаючись при цьому на норми статті 391 ЦК України, вважав, що права відповідачів були похідними від прав попереднього власника квартири, тому з припиненням права власності на це помешкання ОСОБА_5 припинилося й право на користування житлом у відповідачів.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору дарування від 18 квітня 2007 року (придбана нею не за кредитні кошти) та з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за кредитним договором № 10-29/4425 від 16 жовтня 2007 року була передана в іпотеку АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», за договором іпотеки № 02-10/3519 від 16 жовтня 2007 року.

З 18 липня 2019 року АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», стало власником вказаної квартири відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Установлено, що відповідачі (скаржники) не були наймачами спірної квартири, а проживали та були зареєстровані в ній за згодою попереднього власника ОСОБА_5 .

Разом із тим, згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вимога позивача про позбавлення відповідачів права користування його майном, зокрема житлом, суперечить статті 47 Конституції України, якою передбачено і закріплено право кожного на житло, за якою ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду України та Верховного Суду вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК України.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесені зміни до статті 109 ЖК України, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Оскільки відповідачі, будучи поінформованими про перехід права власності на спірну квартиру до позивача, добровільно відмовляються виселитись, щоб усунути перешкоди в користуванні майном власнику, недостатньо визнати відповідачів такими, що втратили право на користування його майном, оскільки це не вирішує спір, а відповідачі підлягають виселенню, яке може відбутись тільки в примусовому порядку з дотримання встановленої житловим законодавством процедури.

Нормами статті 109 ЖК України, які застосовуються у взаємозв`язку зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Суд першої інстанції при задоволенні позову іпотекодержателя виходив із того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 391 ЦК України, згідно з якою власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку із реєстрацією права власності на спірну квартиру за банківською установою право власності ОСОБА_5 на цю квартиру припинилося.

Водночас суд залишив поза увагою, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_5 , зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Тобто, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Суд вищевказаного не врахував, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимогАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , керуючись лише положеннями статті 391 ЦК України.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Україниніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Враховуючи позиції, висловлені ЄСПЛ, а також Великою Палатою Верховного Суду упостанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), при розгляді справ, в яких піднімається питання щодо необхідності захисту прав власника майна шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування цим житлом, з метою недопущення порушення права на мирне володіння майном та права на повагу до приватного життя, які в розумінні Конвенції є рівнозначними правами, слід завжди оцінювати пропорційність втручання.

Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2023 року у справі № 521/7073/21 зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у разі її задоволення має наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права повинно не лише відповідати закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК України, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зв`язку із визнанням їх такими, що втратили право користування спірним житлом і, як наслідок, виселення, слід відмовити.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 285/3206/19 (провадження № 61 -13220св20) за позовом АТ «Альфа-Банк» про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та невірно розтлумачив норми матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не з`ясував обставини, що мають значення для справи і не надав їм належну правову оцінку, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині, що стосується скаржників, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, то з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачами у межах даної справи, а саме по 2 881,50 грн кожному сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року в частині задоволених позовних вимог акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке змінило найменування на акціонерне товариство «Сенс Банк», на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 2 881,50 грн кожному сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 червня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній