Справа № 509/242/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого?судді Спічака Вадима Олексійовича,

за участю: секретаря судового засідання?Попочебенюк Владлени Олександрівни

представника позивача ОСОБА_1

представник Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 до Великодолинської cелищної ради Одеського району Одеської області, юридична адреса: Одеська область, Одеський район, смт. Великодолинське, вул. Соборна, 1-А, , третя особа: Комунальне підприємство «Великодолинське», адреса місцезнаходження: 67832, Одеська область, Одеський район, смт. Великодолинське, вул. Соборна, буд. 1, ,про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовною заявою до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що у 1995 році вона заселилася в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 24,3 кв.м.. Разом із нею у цю квартиру заселилися та були зареєстровані її чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачка на даний час проживає та зареєстрована у зазначеній квартирі. Враховуючи тривале безперервне користування квартирою протягом останніх 30 років, позивач вважає, що заволоділа зазначеним нерухомим майном законно та добросовісно, володіє майном відкрито, без таємниць, та оскільки за жодними особами не зареєстровано право власності на квартиру, вона вважає, що має всі законні підстави на визнання судом її права власності на квартиру за набувальною давністю.

24 січня 2025 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області було відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 12 березня 2025 року було залучено до участі у цивільній справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Комунальне підприємство Великодолинське (балансоутримувача будинку)

Від відповідача Великодалинської селищної ради Одеського району Одеської області надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що будинок під АДРЕСА_3 є багатоквартирним та перебуває на балансі КП «Великодолинське. Ордер на квартиру АДРЕСА_4 не видавався, договір найму за даною адресою відсутній, договір на житлово-комунальні послуги за зазначеною адресою укладено 14.01.2012 року з ОСОБА_2 , сплата за житлово-комунальні послуги здійснюється з 14.03.2012 року. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.02.2025 року № 413044928 за параметрами пошуку: « АДРЕСА_1 » реєстрація права власності відсутня. Згідно з інформацією наявною у селищній раді за вищевказаною адресою зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстрація з 08.09.1995 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстрація з 21.07.2009 року.

Враховуючи вищевикладене, у Селищна рада просила суд розглянути справу на розсуд суду з дотриманням норм діючого законодавства.

Крім того, відповідачем Великодолинською селищною радою Одеського району Одеської області надано до суду Додаткові письмові пояснення у справі від 15.05.2025 року, у яких вказано, що відповідно до Акту приймання-передачі від листопада 2010 року житловий будинок загальною площею 4818 кв.м., який введено в експлуатацію у 1982 році та налічує 144 квартири, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , передано від власника ДП Комунгосп ЗАТ Бетонекс Великодолинській селищній раді у комунальну власність. В подальшому згідно Акту приймання-передачі від 01.06.2011 р. Великодолинська селищна рада передала вищевказаний багатоквартирний будинок на баланс КП Великодолинське.

Від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, КП Великодолинське до суду надійшли пояснення, у яких вказано, що КП Великодолинське є балансоутримувачем багатоквартирного будинку, ордер на квартиру та договір найму у позивачки відсутній, проти задоволення позову КП Великодолинське не заперечує.

Позивачка у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник позивачки - адвокат Лук`ян Сергій Григорович у судове засідання з`явився, вимоги, викладені у позовній заяві, просив задовольнити.

Представник відповідача Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області Єрусланова О.О. у судове засідання з`явилась, просила розглянути справу на розсуд суду з дотриманням норм діючого законодавства.

Представник КП Великодолинське у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача по справі, з`ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 15 Цивільного кодексу України(далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також, для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Саме до таких правових висновків щодо змісту згаданих норм матеріального права дійшов суд касаційної інстанції у аналогічних за обставинами справах, зокрема: Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21).

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-2924св21) та від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21).

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим.

Отже, за змістом частини 1 статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 у справі №910/17274/17).

Згідно до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Пункт 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 з 08.09.1995 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорта позивачки (а.с. 7)

У зазначеній квартирі 21.07.2009 року була зареєстрована донька позивачки ОСОБА_4 , що підтверджується копією паспорта (а.с. 12)

Відповідно довідки № 694, виданої КП Великодолинське від 08.10.2024 року ОСОБА_2 дійсно зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_4 .

Відповідно до Технічного паспорта квартири АДРЕСА_4 , площа квартири становить 24,3 кв.м. та знаходиться на другому поверсі багатоквартирного будинку

АДРЕСА_6 є багатоквартирним та знаходиться на балансі КП Великодолинське, що підтверджується відповідю на адвокатський запит від 12.02.2025 року, виданою Комунальним підприємством Великодолинське.

У зазначеній відповіді вказано, що ордер за адресою: квартира АДРЕСА_4 в КП Великодолинське відсутній; договір найму на квартиру АДРЕСА_4 в КП Великодолинське відсутній; Договір на житлово-комунальні послуги за адресою: квартира АДРЕСА_4 в КП Великодолинське укладений з ОСОБА_2 , сплата за житлово-комунальні послуги здійснюється з 14.03.2012 р. (а.с. 48)

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (№ довідки 413044928 від 13.02.2025 р.) відсутні будь-які відомості за пераметрами запиту: АДРЕСА_1 (а.с. 49)

Згідно Акту приймання-передачі від листопада 2010 року житловий будинок загальною площею 4818 кв.м, який введено в есплуатацію у 1982 році та налічує 144 квартири, розташований за адресою АДРЕСА_5 , передано від власника ДП Комунгосп ЗАТ «Бетонекс» Великодолинській селищній раді у комунальну власність. В подальшому згідно Акту Великодолинська селищна рада передала вищевказаний будинок на баланс до КП «Великодолинське» (а.с. 84-85)

Відповідно до Акту прийманя передачі комунального майна від 01 червня 2011 року Комісією про приймання-передачу комунальної власності територіальної громади провела передачу комунального майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , який належить Великодолинській селищній раді, на баланс КП Великодолинське(а.с. 82-83).

Враховуючи вищевикладене, багатоквартирний будинок АДРЕСА_5 , перебуває у комунальній власності територіальної громади.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (Постанова ВС у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 року, у справі № 607/21758/19, провадження № 61-18513св20).

Позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття спірної квартири у багатоквартирному будинку у власність за набувальною давністю. Спірне нерухоме майно неможливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього було оформлено у встановленому законом порядку, а після передано у комунальну власність Великодолинської територіальної громади.

У судовому засіданні представник позивачки зазначив що позивачка вселилась у вказану квартиру після одруження разом з своїм чоловіком. Кому належить вказана квартира, та на якій підставі відбулось заселення позивачка не цікавилась. Позивачка та члени її родини на момент вселення не мали жодних трудових, чи інших відносин із ЗАТ «Бетонекс», чи попередніми власниками вказаного житлового будинку. На якій підставі відбулась реєстрація місця проживання позивачки у вказаній квартирі представник позивачки пояснити не зміг.

Представник відповідача по справі зазначила, що вказана квартира не визнавалась безхозяйную нерухомою річчю. В подальшому позивачка до відповідного компетентного органу із заявою про здійснення приватизації займаної нею квартири не зверталась.

Отже судом встановлено, що позивачці було достовірно відомо про те, що вона не є власником вищевказаної квартири, та що в неї відсутні підстави для вселення у вказану квартиру. На момент вселення у квартиру АДРЕСА_4 , зазначений багатоквартирний будинок перебував у власності інших осіб, а з 2010 року будинок передано у комунальну власність Великодолинській селищній раді у комунальну власність. За вказаних обставин у суду відсутні підстави для висновку щодо добросовісного заволодіння позивачкою чужим майном - квартирою АДРЕСА_4 .

Доводи про те, що позивачка більше десяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном, робить в квартирі ремонт, сплачує комунальні послуги, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на спірну квартиру за набувальною давністю є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачкою спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність заволодіння чужим майном. Зазначене узгоджується з правовою позицією, висвітленою у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2025 року у справі № 686/23031/23.

Саме по собі користування жилим приміщенням не може бути підставою для виникнення у позивача права власності на нього за набувальною давністю, та застосування статті 344 ЦК України до даних правовідносин неможливе.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Посилання представника позивача на те, що на час звернення позивача до суду з даним позовом вказане нерухоме майно немає власника, тобто є безхазяйним суд не бере до уваги, оскільки згідно положень ч.3 ст. 335 ЦК України у власність за набувальною давністю можуть набуватись виключно безхазяйні рухомі речі.

Натомість, за ч.2 ст. 335 ЦК України безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Разом з тим, судом встановлено, що багатоквартирний будинок, у якому проживає позивачка та квартири розміщені у ньому не є безхозним майном.

У пункті 2 Положення про порядок передачі у комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891 (далі - Положення № 891), зазначено, що передачі у комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків).

На підставі наведеного, враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними та до задоволення не підлягають.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 22.12.2021р. у справі №523/8951/20 (провадження №61-10813св21).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тривалий час проживання, відкритість і безперервність користування та утримання нерухомого майна квартири АДРЕСА_3 у багатоквартирному будинку, що переданий у комунальну власність Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області, не є безумовною та достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Також слід зазначити, що відповідачем по справі жодним чином не порушено житлові права позивача, між сторонами по справі відсутній спір про право, позивачем не доведено неможливість вирішення питання передачі їй квартири, що перебуває у її тривалому користуванні, шляхом приватизації або іншим шляхом у органу місцевого самоврядування.

Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ефективному способу захисту його прав та інтересів у цих правовідносинах.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на вказане житло за набувальною давністю у порядку частини першої статті 344 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено судові витрати покладаються на позивача і залишаються за ним.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 78, 80, 81, 89, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 328, 335, 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області, третя особа: Комунальне підприємство «Великодолинське», про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 26.06.2025 року.

Суддя Спічак В.О.