Справа №491/221/25
Провадження № 2/491/278/25
18 червня 2025 року Ананьївський районний суд Одеської області
в складі головуючого судді - Желяскова О.О.,
за участю: секретаря судового засідання - Рачкової І.В.,
учасників справи: позивачки - ОСОБА_1 ,
представника позивачки - адвоката Зінюка О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ананьїв Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування земельною ділянкою,
У березні 2025 року позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи який вказувала, що з 2000 року перебувала у шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_2 , шлюб було розірвано у 2022 році.
Разом з тим, в період шлюбу за рахунок подарованих на весілля спільних коштів з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2001 року набуто спірне майно - житловий будинок житловою площею 28,6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка належала на той час Другій сільській раді Ананьївського району Одеської області. Стверджує, що за час подружнього життя з відповідачем, даний будинок розширено за рахунок збільшення площі даного будинку шляхом добудови та забудови надвірних споруд. На той час позивачка здійснювала догляд за дітьми 2001 та 2003 років народження. Право власності на житловий будинок зареєстровано за відповідачем. Означений житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набутий під час шлюбу та згодом добудований, саме тому підлягає поділу з огляду на припинення шлюбно-сімейних відносин. Оскільки згоди щодо такого поділу майна сторони не дійшли, відповідач заперечує право позивачки на частку у цьому майні, остання змушена звернутись до суду з відповідним позовом. Окрім цього, вважає за потрібне ініціювати визначення судом прядку користування земельною ділянкою.
На підставі вищевикладеного, позивачка просила, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , в складі приміщень за одним із варіантів поділу житлового будинку та господарських будівель та споруд за наслідками проведення судової будівельно-технічної експертизи. Також визначити прядок користування земельною ділянкою між співвласниками за наслідками проведення судової будівельно-технічної експертизи.
Ухвалою судді від 01 квітня 2025 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 29 квітня 2025 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
18 червня 2025 ухвалою суду, яка знесена до протоколу судового засідання, постановлено розгляд справи проводити відповідно до статті 280 ЦПК України, а саме в заочному порядку.
Представник позивачки - адвокат Зінюк О.О., в судовому засіданні пояснив, що причиною подання позовної заяви є наявність спору між сторонами по справі. Вважав, що обставини справи з`ясовні та доведені під час дослідження доказів. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та винести рішення на користь позивачки. Заперечень з приводу експертизи немає, а саме щодо поділу житлового будинку відповідно до першого варіанту визначеного експертизою та порядку користування земельною ділянкою.
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні повністю підтримала свого представника.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання на розгляд справи не прибув, причини неприбуття невідомі. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджує поштовий конверт з вкладенням, адресований на ім`я відповідача за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою, що повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (Том ІІ а.с.15).
Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за № 17-рп/2011, згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.
Відповідачеві ОСОБА_2 , за зареєстрованим місцем його проживання, також було надіслано ухвалу судді про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, про що містяться відомості в матеріалах справи (Том І а.с.100). Поштовий конверт з вкладенням повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (Том І а.с.101).
Відповідно до положень пункту 5 частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Аналогічні положення закріплені у пунктах 3 та 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, якими врегульовано порядок надсилання та вручення учасникам справи судових повісток та повідомлень.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року в справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 листопада 2019 року в справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року в справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року в справі № 24/260-23/52-б).
За наведених обставин відповідач вважається таким, що 17 квітня 2025 року отримав копію ухвали судді про відкриття провадження у справі (Том І а.с.101).
В установлений судом строк відповідачем відзив на позовну заяву до суду не було подано, тому відповідно до вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача не надходило. Отже, відповідач своїми процесуальними правами, передбаченими ЦПК України не скористався.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №220/421/17 зазначено, що «згідно зі статтею 11 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи в суді першої інстанції, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми статтей 27, 31 цього Кодексу, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Аналогічні норми містяться й у ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, чинній на момент розгляду справи судом, це зокрема статті 13, 43, 49.
В статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За змістом статтей 316, 317, 321 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Аналіз статтей 316, 317, 319 ЦК України свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
При цьому володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Отже, як зазначила позивачка, під час перебування в шлюбі, сторонами було набуте майно, а саме 30 серпня 2001 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Мороз Н.О. за реєстровим № 1895, ОСОБА_2 придбано житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 на Другій дільниці, розташованого на земельній ділянці, яка належить Другій сільській раді Ананьївського району Одеської області. На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок жилою площею 28,6 кв.м. - зазначений в схематичному плані літером «А», літня кухня - «Б», сарай - «В», гараж - «Г», сарай - «Д», навіс - «Е», два сараї - «З», «Ж», дворова вбиральня - «И», сарай - «К», дворовий душ - «М», навіс - «Л», огорожа № 1-7, замощення І, ІІ, колодязь ІІІ (Том І а.с.17).
Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.
Відповідно до пункт 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України, прийнятого 10 січня 2002 року, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, положення якого застосовуються до тих правовідносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний 30 серпня 2001 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (КпШС України), що діяв на момент виникнення спірних правовідносин (правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15).
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном).
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.
Відповідно до статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення, зокрема, про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення.
Поділ майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Судом встановлено, що 02 вересня 2000 року Ананьївською Другою сільською радою Ананьївського району Одеської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складно актовий запис № 2.
Від вказаного шлюбу у сторін народилось двоє доньок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Том І а.с.15), та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (Том І а.с.16).
Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 14 грудня 2022 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , яке набрало законної сили 27 лютого 2023 року.
Враховуючи те, що нерухоме майно придбано сторонами у період шлюбу, то воно визнається судом спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу.
Як встановлено в судовому засіданні відповідачем по справі ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Мороз Н.О. за реєстровим №1895, 30 серпня 2001 року придбав житловий будинок жилою площею 28,6 кв.м, що розташований в АДРЕСА_1 (Том І а.с.17).
Право власності на зазначений будинок зареєстроване за відповідачем 12 грудня 2011 року КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «АНАНЬЇВСЬКЕ РАЙОННЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ», реєстраційний номер 35470585, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (Том І а.с.18).
Суд зазначає, що хоча даний житловий будинок було зареєстровано лише на відповідача, однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
У той же час частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.
Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13).
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проєкта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
Враховуючи вимоги Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» для будівництва прибудови до житлового будинку необхідне отримання дозвільних документів.
Вирішуючи спір, встановивши, що спірний будинок, який є власністю відповідача ОСОБА_2 , був реконструйований колишнім подружжям з проведенням добудови, суд приходить до висновку про можливість визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок загальною площею 69,2 кв.м. та житловою площею 28,6 кв.м, та може бути предметом поділу між подружжям, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається наявність дозвільних документів, погодженого відповідними органами/службами ситуаційного плану забудови, рішення відповідного органу місцевого самоврядування (Том І а.с.26-29).
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 26 лютого 2025 року за № 415171090 (Том І а.с.35), вбачається, що документами, поданими для держаної реєстрації, були: договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом 30 серпня 2001 року за № 1895 (Том І а.с.17), та рішення органу місцевого самоврядування щодо об`єкта речового права - рішення Виконавчого комітету Ананьївської Другої сільської ради № 4 від 23 січня 2012 року (Том І а.с.29).
Також з зазначеної Інформації вбачається, що право власності на житловий будинок зареєстроване за відповідачем 12 грудня 2011 року КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «АНАНЬЇВСЬКЕ РАЙОННЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ», реєстраційний номер 35470585, саме загальною площею 69,2 кв.м. та житловою площею 28,6 кв.м.
За висновком судової будівельно-технічної експертизи № 13-2024 від 13 серпня 2024 року на розгляд суду пропонується І варіант поділу житлового будинку з незначним відступом від ідеальних часток, а саме: співвласнику І житловий будинок літ. «А,а1,а2»: коридор 1-1 (1,40х2,45) площею 3,8 кв.м., кімнату 1-2 площею 9,5 кв.м., кухню ІІІ площею 16,8 кв.м., санвузол ІІ площею 7,8 кв.м.; літню кухню літ. «Б», сарай літ. «В», сарій літ. «Д», вбиральню літ. «И», сарай літ. «З»; дворові споруди (І, ІІ, ІІІ, №1, №4, №5, №6, №8, №9) по плану технічного паспорта по кожному) та співвласнику ІІ - житловий будинок літ. «А»: коридор І площею 6,3 кв.м., коридор 1-1 (2,67х2,45) площею 6,3 кв.м., кімнату 1-3 площею 19,1 кв.м.; гараж літ. «Г», сарай літ. «К», погріб літ. «Н», сарай літ. «О», літній душ літ. «П», вбиральню літ. «Р»; дворові споруди (І, ІІ, ІІІ, №1, №4, №5, №6, №8, №9) по плану технічного паспорта по кожному).
На підставі викладеного, враховуючи висновок експерта щодо технічної можливості поділу домоволодіння в натурі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ житлового будинку підлягають задоволенню у запропонованому ним варіанті, згідно І варіанту висновку судової будівельно-технічної № 13-2024 від 13 серпня 2024 року, оскільки такий варіант поділу передбачає не значне перепланування та переобладнання житлового будинку, яке не завдасть неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.
При цьому, суд враховує думку позивачки, яка висловилась щодо виділення їй в порядку поділу у власність житлового будинку як співвласнику І згідно висновку експертизи.
Оскільки частка позивачки ОСОБА_1 зменшиться, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки підлягає стягненню компенсація вартості за зменшення її частки в правовстановлюючій долі в майні у розмірі 2169,00 гривень.
Щодо визначення порядку користування земельною ділянкою суд виходить з наступного.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України, відповідно до якої земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Аналогічні положення передбачені у статті 377 ЦК України, згідно якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Таким чином нормами ЗК України та ЦК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.
При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні із нормою 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку, переходу права на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на цій земельній ділянці об`єкти. Це правило застосовується і стосовно випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно із правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Як уже зазначалось, відповідачем по справі ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Мороз Н.О. за реєстровим № 1895, 30 серпня 2001 року придбав житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 на Другій дільниці, розташованого на земельній ділянці, яка належить Другій сільській раді Ананьївського району Одеської області.
В пункті 4 договору купівлі-продажу продавець свідчить, зокрема, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок не його (її) власністю, рішення про її приватизацію відповідним уповноваженим органом не приймалось.
Отже, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , надавалась колишнім власникам будинку у відповідності до чинного на той час законодавства.
Відповідно до статті 30 Земельного кодексу України, який був чинний до 01 січня 2002 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі і споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 61, 62, 64 постанови від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (провадження № 14-458цс18) зазначила, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у статті 30 ЗК України, який був чинний до 01 січня 2002 року, так і у чинній редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.
З уже згадуваної Інформації (Том І а.с.35) вбачається, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно площа земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, по АДРЕСА_1 становить 1656 кв.м.
За висновком судової будівельно-технічної експертизи № 13-2024 від 13 серпня 2024 року відповідно до варіанту поділу житлового будинку на розгляд суду пропонується такий порядок користування земельною ділянкою: співвласнику І пропонується земельна ділянка площею 812 кв.м., а саме: під забудовою - 109 кв.м., під двором - 338 кв.м., під городом - 365 кв.м., та співвласнику ІІ - земельна ділянка площею 845 кв.м., а саме: під забудовою - 129 кв.м., під двором - 378 кв.м., під городом - 365 кв.м.
Таким чином, суд встановлюючи порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні, повинен врахувати при цьому забезпечення вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3150 гривень 60 коп. (Том І а.с.1, 2), суд вважає за необхідне судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору, покласти на відповідача.
Згідно пункту 3 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до частин четвертої, шостої та сьомої статті 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Позивачка на підтвердження понесених витрат на проведення експертизи та їх відшкодування надала копію рахунку № 13-2024 від 13 серпня 2024 на суму 7951,44 гривень, копію квитанції № 28 про оплату вартості проведеної експертизи від 27 серпня 2024 на суму 7951,50 гривень (Том І а.с.87, 88).
Відповідно до частини восьмої, дев`ятої статті 139 ЦПК України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи наведене, та відсутність з боку відповідача клопотання про необґрунтованість витрат на проведення експертизи, які підлягають розподілу між сторонами,суд вважає за необхідне витрати на проведення експертизи в розмірі 7951,50 гривень, покласти на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 264, 280 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування земельною ділянкою задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя поділити в натурі житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Виділити у власність ОСОБА_1 на належну їй частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до І варіанту поділу висновку експерта № 13-2024 від 13 серпня 2024 року:
- в житловому будинку літ. «А,а1,а2»: коридор 1-1 (1,40х2,45) площею 3,8 кв.м., кімнату 1-2 площею 9,5 кв.м., кухню ІІІ площею 16,8 кв.м., санвузол ІІ площею 7,8 кв.м.;
- літню кухню літ. «Б», сарай літ. «В», сарій літ. «Д», вбиральню літ. «И», сарай літ. «З»;
- дворові споруди (І, ІІ, ІІІ, №1, №4, №5, №6, №8, №9) по плану технічного паспорта по кожному).
Виділити у власність ОСОБА_2 на належну йому частку житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до І варіанту поділу висновку експерта № 13-2024 від 13 серпня 2024 року:
- в житловому будинку літ. «А»: коридор І площею 6,3 кв.м., коридор 1-1 (2,67х2,45) площею 6,3 кв.м., кімнату 1-3 площею 19,1 кв.м.;
- гараж літ. «Г», сарай літ. «К», погріб літ. «Н», сарай літ. «О», літній душ літ. «П», вбиральню літ. «Р»;
- дворові споруди (І, ІІ, ІІІ, №1, №4, №5, №6, №8, №9) по плану технічного паспорта по кожному).
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженець м. Ананьїв Одеської області; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; уродженка с. Ананьїв 4-а дільниця Ананьївського району Одеської області; паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 25 листопада 2011 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , різницю вартості ідеальної частки (виділених в натурі часток житлового будинку) в розмірі 2169 (дві тисячі сто шістдесят дев`ять) гривень 00 коп.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя поділити земельну ділянку за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 .
Виділити відповідно до І варіанту поділу висновку експерта № 13-2024 від 13 серпня 2024 року у користування ОСОБА_1 земельну ділянку площею 812 кв.м., а саме: під забудовою - 109 кв.м., під двором - 338 кв.м., під городом - 365 кв.м.
Виділити відповідно до І варіанту поділу висновку експерта № 13-2024 від 13 серпня 2024 року у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 845 кв.м., а саме: під забудовою - 129 кв.м., під двором - 378 кв.м., під городом - 365 кв.м.
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 таОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будинками та спорудами.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженець м. Ананьїв Одеської області; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; уродженка с. Ананьїв 4-а дільниця Ананьївського району Одеської області; паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 25 листопада 2011 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , судовий збір в розмірі 3150 (три тисячі сто п`ятдесят) гривень 60 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженець м. Ананьїв Одеської області; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; уродженка с. Ананьїв 4-а дільниця Ананьївського району Одеської області; паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 25 листопада 2011 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , витрати за проведення експертизи в розмірі 7951 (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят одна) гривня 50 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про сторін та інших учасників справи на виконання пункту 4 частини п`ятої статті 265 ЦПК України:
позивачка: представник позивачки - адвокат: відповідач:ОСОБА_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ОСОБА_7 , адреса робочого місця: АДРЕСА_3 ; відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків не надано ОСОБА_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1
Відповідно до статті 283 ЦПК України копію заочного рішення надіслати учасникам справи в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Повний текст рішення складено 26 червня 2025 року.
Суддя О.О. Желясков
Рішення суду набрало законної сили «____» __________________20___ року.

Оригінал рішення суду знаходиться в матеріалах цивільної справи № 491/221/25 Ананьївського районного суду Одеської області.