Справа №488/628/25
Провадження № 22-ц/812/1132/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М.,Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі представника заявника Чуб Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Міністерства оборони України

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Щегловою Я.В., повний текст складено того ж дня, за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Корабельний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересовані особи: Корабельний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи заяву вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Яснодольськ Слов`яносербського району Луганської області, на тимчасово окупованій території України, помер її свекор ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 , захищаючи Батьківщину, загинув чоловік заявниці ОСОБА_3 .

Встановлення факту смерті батька її чоловіка необхідне заявниці для подальшої реєстрації факту смерті ОСОБА_2 в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть для звернення із заявою про розподіл одноразової грошової допомоги, яка надається згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.

Враховуючи вищевикладене, просила встановити, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Кіровськ, смт Червоногвардійське Луганської області, Україна, громадянин України, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Яснодольськ Слов`яносербського району Луганської області.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 - задоволено.

Встановлено юридичний факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Кіровськ, смт. Червоногвардійське, Луганської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України у селі Яснодольськ Слов`яносербського району Луганської області.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що оскільки державна реєстрація смерті громадянина України ОСОБА_2 в порядку, що встановлений законодавством України не була проведена, то суд вважав необхідним встановити юридичний факт його смерті, який достовірно встановлений судом.

Звернення заявниці із заявою про встановлення юридичного факту у порядку окремого провадження узгоджується з позицією Великої Палата Верховного Суду, висловленою у постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), оскільки заявниця не має іншої можливості одержати свідоцтво про смерть свекра, яке посвідчує факт, що має юридичне значення, а чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів.

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України вважає, що при ухваленні судового рішення допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до невірного вирішення справи, а тому просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, вказували, що заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи.

У свою чергу, заявник зазначає, що документами, що підтверджують факт смерті померлого на території, непідконтрольній державній владі України, є: медична довідка про причину смерті від 29 жовтня 2021 року за № 1766, свідоцтво про смерть від 02 листопада 2021 року, серія НОМЕР_2 , актовий запис № 589, видане відділом записів актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР, фотографія могили ОСОБА_2 .

При цьому до заяви долучені не засвідчені фото медичної довідки про причину смерті від 29 жовтня 2021 року за № 1766 та фото свідоцтва про смерть від 02 листопада 2021 року.

На їх думку, з огляду на ч. 6 ст. 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу документів, зокрема за ініціативою суду.

Вказують, що Міністерство оборони України звернуло увагу суду першої інстанції, що у них є сумніви щодо справжності доданих до заяви не засвідчених належним чином фото та подало разом з поясненнями клопотання про витребувати у заявниці для дослідження в судовому засіданні оригінали медичної довідки про причину смерті від 29 жовтня 2021 року за № 1766 та свідоцтва про смерть від 02 листопада 2021 року.

Ухвалою від 27 березня 2025 року суд зобов`язав представника заявниці надати оригінали або належним чином засвідчені копії всіх письмових доказів, доданих до заяви.

Зазначена ухвала була проігнорована представником заявниці, оригінали документів які свідчать про смерть особи до суду подані не були, суд та представник міністерства були позбавленні можливості дослідити їх у судовому засіданні.

Звертають увагу суду апеляційної інстанції, що Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 757/28231/13-ц наголосив, що відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.

Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Стверджують, що до заяви не додано жодного належного та допустимого доказу смерті ОСОБА_2 , що є підставою для відмови в задоволенні заяви.

З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій може бути лише дослідження оригіналу медичної довідки про причину смерті від 29 жовтня 2021 року за № 1766 та фото свідоцтва про смерть від 02 листопада 2021 року.

Таким чином, представником заявниці оригінали доданих до заяви доказів до суду надано не було, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, без врахування правових висновків Касаційного цивільного суду відображених при розгляді справи № 757/28231/13-ц, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Також звертають увагу, що частина одноразової грошової допомоги, яка зарезервована за батьками загиблого ОСОБА_2 на строк протягом трьох років, а тому після спливу цього строку в разі якщо право на отримання зазначених коштів не буде реалізоване, зазначена частина буде розподілена заявнику.

Вказують, що відповідно до п.1.7 Порядку №45 одноразова грошова допомога ( далі- ОГД) призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. Заява (додаток 1) подається до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - ТЦКСП) незалежно від місця реєстрації заявника.

Пунктом 1.10 Порядку №45 визначено, що призначена сума ОГД у Міністерстві оборони України, військовій частині НОМЕР_3 , Державній спеціальній службі транспорту та підпорядкованих їм військових частинах виплачується поетапно: на першому етапі - 1/5 від призначеної суми ОГД; залишок невиплаченої суми ОГД (4/5 від призначеної суми) - щомісячно, частками впродовж 40 наступних місяців.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до положень Порядку №45 розпочато поетапну виплату одноразової грошової.

Порядок №45 визначає завдання органів військового управління, військових частин, установ, військових навчальних закладів щодо оформлення документів для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої п.2 Постанови №168, алгоритм її призначення та виплати, перелік необхідних документів.

Тобто, вказаний порядок не звужує, не зменшує та не лишає права осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги в зв`язку із загибеллю військовослужбовця, а лише встановлює чіткий порядок та умови на отримання рівномірними частками вказаної допомоги.

Крім цього, як вже зазначено вище, Комісією МОУ було прийнято протокольне рішення щодо призначення дружині загиблого сумі 5 000 000,00 грн.

Тобто, комісією було лише прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги частині особі, які відповідно до п.2 Постанови №168, мають на отримання ОГД, а саме дружині загиблого, частки допомоги належні батькам загиблого будуть виплачені заявнику в разі не звернення батьків загиблого до ТЦК та СП в термін встановлений законодавством.

При цьому, як зазначалося вище, заявниця не надала підтверджуючих документів смерті батька загиблого військовослужбовця.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву не скористалися.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник заявника просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заявник, Корабельний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на викладене та приписи частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності заявника та заінтересованих осіб, їх неявка не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, особи, яка з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 04 лютого 2023 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , про що Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис № 29 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 (а. с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 загинув у селищі Степове Покровського району Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 ; сповіщенням сім`ї від ІНФОРМАЦІЯ_5 № 292; довідкою військової частини НОМЕР_1 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України № 4699/1390/2194/з від 03 квітня 2024 року; витягом з протоколу № 1870 від 14 травня 2024 року засідання штатної військово-лікарської комісії; посвідченням серії НОМЕР_6 дружини військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби (а. с. 6-10).

Після смерті ОСОБА_3 його дружині ОСОБА_1 була призначена одноразова грошова допомога, яка складає 1/3 частину від 15 000 000 грн. в сумі 5 000 000 грн. (а. с. 11).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками є: батько ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_4 ( а.с.14).

У матеріалах справи міститься надана заявником копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , виданого 02 листопада 2021 року відділом запису актів громадянського стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції так званої «Луганської Народної Республіки», згідно з яким ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Яснодольськ Слов`яносербського району Луганської області помер ОСОБА_2 , довідка про причину смерті від 29 жовтня 2021 року, видана відділом судово-медичної експертизи трупів так званої «Луганської Народної Республіки» та фотографія могили із зазначенням відповідних даних померлої особи (прізвище, ім`я та по батькові, дати народження та смерті).

Задовольняючи заяву заявниці про встановлення юридичного факту смерті у порядку окремого провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що остання не має іншої можливості одержати свідоцтво про смерть свекра ОСОБА_2 , яке посвідчує факт, що має юридичне значення, а чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів.

Колегія судді погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частині першій статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи Державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом ДРАЦСу факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

У частинах третій та четвертій статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.

Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

У пункті 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).

У заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша-друга статті 318 ЦПК України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.

Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан уведено із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року на території України, дія такого спрощеного порядку поширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України. Здебільшого цей спрощений порядок застосовується у зоні воєнних дій та на тимчасово окупованих територіях України, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частинах першій та другій статті 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

У частинах другій та третій статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) сформульовані як «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року) Суд приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади]є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року, § 142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 (провадження № 61-1428св23), від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22 (провадження № 61-1746св23), від 25 жовтня 2023 року у справі № 607/1612/23 (провадження № 61-6323св23), на які містяться посилання у касаційній скарзі.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону або докази, які не можуть підтверджувати ті обставини, які в силу приписів законодавства мають підтверджуватись лише певними засобами доказування. Тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Колегія суддів зазначає, що в разі посилання на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, скаржник повинен вказати, який із доказів, на його думку, є недопустимим, та обґрунтувати таке твердження, а також зазначити, які обставини встановлено на підставі цього доказу, чому вони є суттєвими або як вони вплинуть на прийняття оскаржуваного рішення.

Апелянт у апеляційній скарзі посилався на те, що в справі наявні лише копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 та медична довідка про смерть, а не їх оригінали. Проте саме лише посилання апелянта на те, що суд першої інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів без належного обґрунтування, не можуть ставити під сумнів судове рішення, прийняте відповідно до вимог процесуального закону.

У статті 95 ЦПК України зазначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Сумніваючись у достовірності копії, суди мають керуватись тим, що сумніви мають бути обґрунтованими та об`єктивними, та не можуть бути усунені іншими допустимими доказами у справі.

Як вбачається із матеріалів справи ухвалою Корабельного районного суду м.Миколаєва від 27 березня 2025 року, зважаючи на клопотання представника заінтересованої особи Міністерства оборони України заявник мала надати оригінали або належним чином засвідчені копії всіх письмових доказів, додатних до заяви.

На виконання представником заявника - адвокатом Чуб Т.В. зазначила, що надати оригінали документів, які підтверджують факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на території непідконтрольній державній владі України не мають можливості, оскільки знаходяться у дочки померлого, яка проживає на окупованій території. Надала відео оригіналів документів, яке було знято донькою померлого, яка проживає на тимчасово окупованій території та засвідчені ЕЦП адвоката копії документів - свідоцтва про смерть від 02 листопада 2021 року, медичної довідки про причину смерті від 29 жовтня 2021 року, свідоцтво про народження ОСОБА_3 (чоловіка заявника).

За такого долучені представником заявника до матеріалів справи докази відповідають вимогам статті 95 ЦПК України та не є недопустимими, адже подані копії цих доказів засвідчені ЕЦП адвоката заявника про їх відповідність оригіналам

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги проте, що заявником не надано до суду належних та достовірних доказів факту смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України, не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції керувався тим, що надані заявником докази в сукупності об`єктивно підтверджують факт смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України, тому суд першої інстанції обґрунтовано не мав сумнівів у достовірності копій наданих документів.

Зважаючи на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, оцінивши належність та допустимість доказів в їх сукупності, врахувавши об`єктивні сладнощі, які можуть виникнути у заявника при наданні доказів на підтвердження відповідного факту, у зв`язку повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, зробив правильний висновок про задоволення заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Доводи апелянта щодо відтермінування виплати одноразової допомоги за загиблого військового, яка виплачується з метою фінансової підтримки сім`ї загиблого військового, на три роки, не заслуговують на увагу, оскільки таке відтермінування не відповідає цілям призначення такої фінансової допомоги.

Аналізуючи обсяг дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, зводяться до незгоди з ним та необхідності здійснення переоцінки встановлених фактичних обставин.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК Українита керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.