Справа №701/187/25
Провадження №2-з/701/6/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" червня 2025 р. Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого - судді - Калієвського І. Д.

за участю секретаря - Байдужої Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Маньківка заяву представника позивача: ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся в суд із заявою про забезпечення позову в зв`язку і тим, що у провадженні Маньківського районного суду Черкаської області знаходиться справа №701/187/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 , обґрунтовує тим, що 12 грудня 2024 року ОСОБА_2 , надав ОСОБА_3 , грошові кошти у вигляді позики в розмірі 21000 (двадцяти однієї тисячі) доларів США, що підтверджується розпискою від 12.12.2024 року, яка написана та підписана ОСОБА_3 , власноруч, про що свідчить його особистий підпис. Грошові кошти було передано позичальнику 12 грудня 2024 року особисто ОСОБА_2 , у присутності свідка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ). Необхідність отримання ОСОБА_6 обґрунтував скрутним фінансовим становищем, що негативно відображається на їхньому з Відповідачем 2 подружньому житті. Кошти, за його словами, мали бути використані в інтересах сім`ї, а саме: на погашення кредиторської заборгованості.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_4 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту використання коштів не в інтересах сім`ї. За умовами вище згаданої розписки, ОСОБА_3 , отримав від ОСОБА_2 , суму грошових коштів в розмірі 21000 (двадцяти однієї тисячі) доларів США та зобов`язувався повернути їх в повному обсязі до 01.01.2025 року.

Також представник позивача вважає, що з моменту укладення з ОСОБА_3 договору позики у формі розписки ОСОБА_4 , як його дружина, стала зобов`язаною особою (боржником) за цим договором. У квітні 2025 року до Маньківського районного суду Черкаської області надійшла відповідь Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 07.04.2025 року №487/8.1-42, у якій вказано актовий запис про шлюб № 1768 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , складений 08.08.2015 року Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому відсутня відмітка про розірвання шлюбу. Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частина друга статті 65 СК України). Велика Палата Верховного Суду зауважує у постанові від 30.06.2020 року по справі №638/18231/15-ц: «Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї». Таким чином, на думку представника позивача внаслідок укладення договору позики у формі розписки у подружжя виникло зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми в розмірі 21000 (двадцяти однієї тисячі) доларів США, виконання якого подружжя має здійснити як солідарні боржники. У визначений вище строк ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 свого зобов`язання за розпискою про надання позики не виконали, борг не повернули і не повертають його до цього часу. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №424390622 від 28.04.2025 року на ОСОБА_4 , зареєстровано право власності на декілька квартир, зокрема, на квартиру АДРЕСА_2 . Крім того, відповідно до інформації, яка зазначена у вищевказаній інформаційній довідці, 06.02.2024 р. відбулась державна реєстрація іпотеки, а саме: іпотечний договір, серія та номер: 580, виданий 06.02.2024, видавник Гамаль І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; договір щодо внесення змін до договору, серія та номер: 1576, вданий 01.04.2024, видавник Гамаль І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; договір щодо внесення змін до договору, серія та номер: 955, вданий 10.02.2025, видавник Гамаль І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Відповідно, Іпотекодержателем за вказаним вище договором є ОСОБА_7 , а Іпотекодавцем ОСОБА_4 . Відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання: 06.04.2028, розмір основного зобов`язання: 127850,00 дол. США, правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: інший тип договору, Договір позики, серія та номер: 579, виданий 06.02.2024, видавник Гамаль І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. 24 червня 2025 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Інжинірингова група «пік» було проведено аналіз ринку ймовірної вартості нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 . За результатами вищевказаного аналізу було складено консультацію у письмовому вигляді про ймовірну вартість об`єкта дослідження, відповідно до якої: мінімальна вартість становить 1339846,00 грн., а середньоарифметична вартість 1664340,00 грн. Оскільки за час розгляду справи за поданою позовною заявою, відповідачі зможуть будь-яким чином відчужити, а саме продати, подарувати, обміняти своє право власності на нерухоме майно, яке зареєстровано за ОСОБА_4 і знаходяться у розпорядженні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , протягом розгляду справи в суді, тим самим умисно створивши відсутність у них майна, ОСОБА_2 , звертається до суду із цією заявою про забезпечення позову з метою охорони своїх матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів з тим, щоб забезпечити належний та ефективний розгляд справи. З огляду на вищезазначене, невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить, або й взагалі унеможливить подальше виконання рішення суду. Вищевикладеним також підтверджується, що заходи забезпечення позову, які матимуть на меті тимчасову заборону будь-яких дій, спрямованих на відчуження об`єктів нерухомого майна, які зареєстровані за ОСОБА_4 і знаходяться у розпорядженні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є на думку представника позивача цілком співмірними із позовними вимогами ОСОБА_2 , оскільки такими заходами передбачається ефективний захист та поновлення його порушених прав та інтересів.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006р «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 року №5-рп/2011у справі №1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників у справі з тим, щоб забезпечити позивачам реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 році у справі №922/4587/13.

Оскільки між ОСОБА_2 , та відповідачами виник спір, який має майнових характер, а без вказаного забезпечення позову може утруднитись виконання майбутнього рішення суду, оскільки діями відповідачів створюється реальна загроза відчуження вказаної квартири, за рахунок якої можливе забезпечення виконання рішення суду, у разі позитивного вирішення спору на користь ОСОБА_2 . В свою чергу не накладення арешту на майно відповідачів може у подальшому привести до його втрати, оскільки відповідач 2, на яку зареєстровано право власності вищевказаного нерухомого майна, має реальну можливість ним розпорядитися, внаслідок чого, майно може бути штучно відчужено іншим особам. До того ж такий вид забезпечення позову не порушує прав відповідачів, оскільки не позбавляє їх права володіння та користування даним майном, а лише тимчасово обмежує їх у праві розпоряджання майном. ОСОБА_2 , переконаний, що такі заходи забезпечення позову, як накладення арешту на майно відповідачів є необхідними та співмірними із заявленими вимогами та забезпечать поновлення його порушених прав та інтересів в разі задоволення позову.

Розгляд заяви здійснюється без виклику сторін в порядку ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Дослідивши матеріали заяви, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановить наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі №361/6799/14-ц (провадження №61-16714св21) зазначено, що «…при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

З матеріалів справи вбачається, що заявником заявлено позовні вимоги майнового характеру про стягнення з відповідачів - ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , 21000 доларів США.

Суд звертає увагу на те, що ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 05.03.2025 року та ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 29.04.2025 р. у задоволенні заяв ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно було відмовлено.

Фактично основною причиною відмови було не додержання принципу спімірності між вартістю майна на яке накладається арешт та розміру позовних вимог.

Дана заява про забезпечення не є аналогічною до попередніх, оскільки в даному випадку ініціатором заяви зазначено об"єкт нерухомості на який останній просить накласти арешт із зазначенням підтвердженної орієнтовної вартості даного об"єкта, що дає суду змогу визначити співмірність між позовними вимогами та вартістю об"єкта нерухомості на який ініціатор заяви просить накласти арешт.

Суд також вчергове зазначає, що із матеріалів заяви вбачається, що саме ОСОБА_3 , позичив грошові кошти у заявника, на підтвердження чого заявником надано копію письмової розписки, тобто фактично правовідносини виникли між заявником та ОСОБА_3 .

Майно на яке заявник просить накласти арешт належить дійсно ОСОБА_4 , на праві власності, проте право власності остання набула внаслідок договору дарування, що безпосередньо відображається у наданій заявником інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта .

Проте, як вбачається з даної заяви про забезпечення позову, представник позивача зазначає, що грошові кошти отримані у борг ОСОБА_3 використанні на інтереси сім"ї, а тому у ОСОБА_4 виник обов"язок солідарного відшкодування позичених коштів.

Суд зазначає, що судовий розгляд по даному цивільному провадженню наразі триває, і суд не давав оцінки здобутим доказам по справі, і наразі не може констатувати про належність чи неналежність доказів, які на думку представника позивача свідчать про те, що грошові кошти позичені ОСОБА_3 і використані на інтереси сім"ї.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

Суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави, передбачені ч. 3 ст. 154 ЦПК України, для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Проаналізуваши вищевикладене, з метою недопущення імовірного утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів та з метою запобігання порушенню в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками справи, приходить до висновку про задоволення даної заяви.

На підставі ч. 1 ст.157 ЦПК України ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153, 157 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ), а саме: на квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, з забороною вчиняти будь-які дії щодо даного майна, що направлені на його відчуження чи розпорядження цим майном інших шляхом.

Копію ухвали направити сторонам по справі, а також Маньківському відділу Державної виконавчої служби у Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) - для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення, оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання її копії.

СуддяІ. Д. Калієвський