ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року

м. Київ

справа № 191/5617/23

провадження № 61-3010св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та її адвоката Ільїна Олександра Миколайовича на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська в складі судді Прінь І. П. від 24 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду в складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Красвітної Т. П. від 05 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення відповідачки від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона із сином постійно проживали. 16 лютого 2021 року позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відповідачка ОСОБА_2 є донькою померлого. У встановлений законом строк відповідачка заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подала.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада2021 року їй було відмовлено у задоволенні позову про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Однак, постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська було скасовано, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, надано ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини один місяць з дня набрання постанови суду законної сили.

Таким чином, до складу спадкоємців була включена донька померлого ОСОБА_2 .

Позивачка вважає, що ОСОБА_2 не має права на спадкування після смерті свого батька, оскільки вона зі своїм батьком не спілкувалася, не бажала його знати. Син впродовж багатьох років тяжко хворів. 10 травня 2019 року був визнаний інвалідом 1-Б групи. З того часу він потребував постійної сторонньої допомоги, як не здатний до самообслуговування. Неодноразово лікувався амбулаторно та стаціонарно.

Відповідачка, знаючи про те, що її батько важко хворий та потребує сторонньої допомоги, фактично ухилялася від виконання своїх обов`язків.

Позивачка зазначила, що самостійно здійснювала догляд за своїм сином, який потребував постійного догляду і перебував у безпорадному стані. Після смерті сина вона поховала його за власні кошти.

Відповідачка мала можливість надавати допомогу своєму батькові, вона була обізнана про його безпорадний стан. Позивачка вважає, що зазначені обставини є підставою для усунення відповідачки від права на спадкування після смерті її батька ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимоги відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позивачкою того, що відповідачка умисно ухилялась від надання допомоги батьку ОСОБА_4 , а останній потребував такої допомоги саме від неї. Натомість, враховуючи напружені відносини між позивачкою, яка є бабусею відповідачки, та останньою, саме позивачка сприяла відсутності спілкування між батьком та донькою. При цьому цей факт не свідчить про ухилення відповідачки від надання допомоги батьку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ільїн О. М. - залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2024 року - залишено без змін.

Апеляційний суд погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову в позові зазначив про те, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами та поясненнями учасників процесу.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

07 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

17 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ільїн О. М. через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень сторона позивача зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15, від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/2145/15, від 14 квітня 2021 року у справі № 644/5164/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційні скарги обґрунтовані тим, що законодавець чітко зазначає, що піклування про своїх непрацездатних батьків є саме обов`язком дітей, який не пов`язаний із тим, від кого саме потребує такої допомоги батько, тим більше в даному випадку ОСОБА_2 є єдиною дитиною ОСОБА_4 .

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

31 березня 2025 року представник ОСОБА_2 , - ОСОБА_5 через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу, у якому просить зазначені вище касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. В обґрунтування своїх заперечень на касаційну скаргу зазначає про те, що ОСОБА_1 є рідною бабусею ОСОБА_2 , оскільки була матір`ю померлого батька - ОСОБА_4 . ОСОБА_1 усе життя цькувала свою онуку ОСОБА_2 , змусила ОСОБА_4 покинути матір ОСОБА_2 та забороняла йому спілкуватись з колишньою дружиною та донькою. Коли помер ОСОБА_4 , ОСОБА_1 приховала зазначений факт з метою, щоб ОСОБА_2 не могла вступити в спадщину.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 191/5617/23 з Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

Після його смерті приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Н. С. була відкрита спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_4 № 28/2021.

Заповіт ОСОБА_4 не залишив, про що зазначено в матеріалах спадкової справи.

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_4 .

16 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом. У цій заяві ОСОБА_1 вказала, що крім неї інших спадкоємців за законом немає.

Відповідачка ОСОБА_2 (до укладення шлюбу - ОСОБА_2 ) є донькою померлого ОСОБА_4 .

19 серпня 2021 року ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини за законом.

Постановою нотаріуса від 19 серпня 2021 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через пропуск 6-ти місячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року ОСОБА_2 було визначено додатковий строк в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 .

27 травня 2022 року ОСОБА_2 , подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом.

Згідно із довідкою КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради» від 27 березня 2024 року № 5/237, довідки КНП «Дніпровський центр медико-санітарної допомоги № 10» ДМР від 11 липня 2023 року № 3/35, ОСОБА_4 у 2017 році переніс ішемічний інфаркт головного мозку з лівобічним геміпарезом на тлі гіпертонічної хвороби ІІІ стадії та стенозуючого атеросклерозу судин головного мозку, з приводу чого визнаний особою з інвалідністю ІІІ групи.

07 травня 2019 року був оглянутий міжрайонною кардіологічною МСЕК № 2, яка встановила йому 1-Б першу групу інвалідності, загальне захворювання, на 3 роки. Регулярно був під спостереженням лікаря-невропатолога, потребував постійної сторонньої допомоги, як нездатний до самообслуговування, мав потреби у постійному амбулаторному лікуванні.

Указане також підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК № 213408 від 07 липня 2019 року про встановлення ОСОБА_4 07 травня 2019 року 1-Б групи інвалідності, в якій вказано, що ОСОБА_4 потребує постійного стороннього регулярного догляду, порушення функції опори та руху.

Відповідно до довідки голови міжрайонної кардіологічної МСЕК № 1 від 12 червня 2024 року № 96 критерієм встановлення 1-Б групи інвалідності ОСОБА_4 були ступені втрати здоров`я, що призвели до втрати можливості самостійного задоволення за допомогою технічних засобів більшості життєво необхідних фізіологічних та побутових потреб.

З 15 вересня 2020 року по 28 вересня 2020 року ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікування у КНП «МЛ № 12» ДМР, діагноз: атеросклероз, синдром Леріша.

2.Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У частині п`ятій статті 1224 ЦК України зазначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 4 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.

Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від: 14 листопада 2018 року в справі № 712/4709/15-ц, від 4 березня 2019 року в справі № 321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року в справі № 676/5086/15-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Вирішуючи справу, судами попередніх інстанцій встановлено та не спростовано матеріалами справи відсутність підстав для усунення ОСОБА_2 від спадкування після її батька - ОСОБА_3 , оскільки позивачка не надала належних, допустимих і достовірних доказів, а, відповідно, суди не встановили факт того, що спадкодавець у зв`язку з тяжкою хворобою перебуваючи у безпорадному стані, висловлював прохання або бажання про надання допомоги з боку доньки - ОСОБА_2 , а вона свідомо ухилялася від надання такої допомоги.

З урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи безпідставними суди вважали і позовні вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування, і, як наслідок, відмовили у задоволенні позову.

Аналізуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, Верховний Суд погоджується з висновками про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про невстановлення судами фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, документам, що підтверджують хворобу ОСОБА_3 та його потребу у медичній і матеріальній допомозі, касаційний суд відхиляє, оскільки мотиви відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та результати оцінки доказів суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, відобразив у рішенні, законність та обґрунтованість якого перевірив апеляційний суд.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішення чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку та ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційних скаргах.

Висновки за результатом розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та її адвоката Ільїна Олександра Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун