КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

справа № 757/63735/17-ц

провадження № 22-ц/824/3420/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Шереметьєвій М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України - Тимофєєвої Тетяни Миколаївни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року, постановлене під головуванням судді Підпалого В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 в особі правонаступника ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності незаконною та відшкодування збитків, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив суд визнати незаконною бездіяльність відповідачів, яка виразилась в ухиленні від своєчасного виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 14.08.2008 року; стягнути з відповідачів на його користь заподіяні збитки у вигляді інфляційних втрат несвоєчасно сплачених коштів в сумі 104 630, 98 грн., упущеної вигоди в сумі 220 213, 05 грн., а всього 324 844, 03 грн.; зобов`язати ДСА України здійснити на його користь виплату в сумі 324 844, 03 грн. на відшкодування збитків за рахунок коштів Державного бюджету України за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб».

В обґрунтування позову посилається на те, що він працював суддею апеляційного суду Житомирської області і в 2005 році був звільнений з посади, у зв`язку із виходом у відставку. При виході у відставку позивачу не була виплачена в належному розмірі одноразова вихідна допомога. Постановою Житомирського адміністративного суду від 14.08.2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2010 року на його користь стягнуто з ДСА України заборгованість по одноразовій вихідній допомозі при виході у відставку в сумі 309 559, 12 грн. В подальшому було відкрито виконавче провадження, однак у встановлені строки судове рішення виконане не було, а відтак позивач змушений був звернутися до суду із позовом про відшкодування збитків та упущеної вигоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року у позові задоволено частково.

Стягнуто з Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 104 630 (сто чотири тисячі шістсот тридцять) 98 грн.

В іншій частині позовних вимог, - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник Державної казначейської служби України - Тимофєєва Тетяна Миколаївна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення про закриття провадження.

Вимоги обґрунтовані тим, що спори, які виникають у судах, відповідачем у яких є суб`єкт владних повноважень, і ухвалення за результатами цих спорів судових рішень не змінюють правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин. Боржником за приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, який прострочив виконання грошового зобов`язання відповідно до ухваленою у дані справі постанови є Державна судова адміністрація України, а не Казначейство. Отже, Казначейство не повинно нести відповідальність за прострочення ДСА України виконання грошового зобов`язання.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що провадження у справі підлягає закриттю.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції видив з того, що з наданого суду позивачем розрахунку суму інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04.08.2008 року, слідує, що сума інфляційних втрат за несвоєчасне виконання постанови по відшкодуванню матеріальної шкоди становить 104 630, 98 грн. Даний розрахунок суд визнав обґрунтованим.

Позивачем не доведено факт спричинення збитків, а відтак суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання ДСА України здійснити на його користь виплату в сумі 324 844, 03 грн. на відшкодування збитків за рахунок коштів Державного бюджету України за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», суд вважав за належне відмовити, оскільки позивачем було невірно обрано спосіб захисту відповідно до ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено, що постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.08.2008 року стягнуто з державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_2 309559, 12 грн., зобов`язано Державне казначейство України провести видатки з Державного бюджету для проведення відповідної виплати.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2010 року постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.08.2008 року залишено без змін.

На виконання зазначеної постанови було видано виконавчий лист від 04.03.2010 року у справі № 2-а-9286/08.

Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 21.04.2010 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Листом від 21.06.010 року Департамент виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомила ОСОБА_2 про те, що ДСА України самостійно перерахує грошові кошти стягувачам в порядку черговості згідно реєстру виконавчих документів по стягненню коштів на користь суддів.

Листом Державної казначейської служби України від 09.10.2013 року ОСОБА_2 повідомлено про те, що на момент надходження виконавчих документів в органах казначейства знаходяться на виконанні судові рішення, які надійшли раніше.

24.10.2014 року на особистий рахунок були перераховані кошти Державною казначейською службою України у сумі 309 559, 12 грн.

За таких обставин, у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішень, позивач просить суд визнати дії відповідачів незаконними, стягнути на його користь реальні збитки за період з 26.01.2010 року по 24.10.2014 року у сумі 104 630, 98 грн., упущену вигоду у сумі 220 213, 05 грн.

Відповідно до статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, трудових, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.

Отже, спори, які виникають у судах, відповідачем у яких є суб`єкт владних повноважень, і ухвалення за результатами цих спорів судових рішень не змінюють правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

У постанові від 03.10.2023 у справі № 366/203/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів, який є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, підлягає розгляду в тому судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 висловлено позицію про те, що інфляційні нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.

Отже, вимога про сплату інфляційних втрат є додатковою до основної вимоги.

У справі № 757/63735/17-ц вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат (акцесорні зобов`язання) заявлені з підстав несвоєчасного виконання прийнятої судом в порядку адміністративного судочинства постанови про стягнення з Державної судової адміністрації України заборгованості по одноразовій вихідній допомозі при виході у відставку (основне зобов`язання).

З огляду на вищевикладене, спір щодо стягнення інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки він виник у зв`язку з тривалим виконанням рішення суду, ухваленого у адміністративній справі.

Суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі із роз`ясненням позивачу на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 255, 256, 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Тимофєєвої Тетяни Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України, Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності незаконною та відшкодування збитків - закрити.

Повідомити сторону позивача про те, що він має право протягом 10 днів з моменту постановлення рішення подати заяву для передачі справи за підсудністю.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді