ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 348/869/15-ц

провадження № 61-13843св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Відділ державної виконавчої служби Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатсервіс»,

треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Надвірнянська районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги Надвірнянського відділу державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатсервіс» на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року у складі колегії суддів Девляшевського В. А., Луганської В. М., Фединяка В. Д. у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу Державної виконавчої служби Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатсервіс», треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Надвірнянська районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області, про визнання недійсними прилюдних торгів із реалізації майна, протоколу прилюдних торгів та складеного на його підставі акта про реалізацію предмета іпотеки, визнання свідоцтва про придбання нерухомого майна недійсним, скасування запису про державну реєстрацію права власності та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області (далі - ВДВС Надвірнянського РУЮ), Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - ДП «Інформаційний центр»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатсервіс» (далі - ТОВ «Прикарпатсервіс»), треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»), Надвірнянська районна державна нотаріальна контора Івано-Франківської області, у якому просила:

- визнати недійсними прилюдні торги з реалізації майна (предмета іпотеки), проведені ДП «Інформаційний центр» 30 січня 2015 року, протокол № 47898 прилюдних торгів від 30 січня 2015 року та складений на його підставі акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 13 лютого 2015 року;

- визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна (предмета іпотеки), видане покупцеві ТОВ «Прикарпатсервіс» за результатами проведених ДП «Інформаційний центр» прилюдних торгів 30 січня 2015 року;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (нежитлові приміщення, загальною площею 2 368,70 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ) за ТОВ «Прикарпатсервіс»;

- визнати за позивачем право власності на зазначене нерухоме майно (предмет іпотеки).

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 20 грудня 2010 року у справі № 2-4/2010 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 січня 2007 року № 0, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), який змінив найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_2 , у розмірі 1 950 811,47 грн звернув стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення, загальною площею 2 368,70 кв. м, які належить ОСОБА_1 на праві приватної власності та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

30 січня 2015 року відбулися електронні торги, за результатами яких належне позивачу майно було реалізовано.

Позивач вважала, що проведені торги є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки у процесі реалізації майна державний виконавець ВДВС Надвірнянського РУЮ та ДП «Інформаційний центр» допустили порушення вимог закону, які суттєво вплинули на її права.

Зокрема, позивача не повідомили про експертну оцінку майна, яка не відповідає ринковій вартості майна і є суттєво заниженою, що позбавило її можливості своєчасно оскаржити оцінку у визначеному законом порядку.

Під час реалізації майна проведено уцінку предмета іпотеки, про що позивача також не повідомлено. Згідно з актом уцінки майна від 25 грудня 2014 року початкова ціна продажу майна становила 1 220 594,00 грн, а після уцінки - 927 651,44 грн.

Крім того, у повідомленні ДП «Інформаційний центр» про проведення торгів 15 грудня 2014 року, яке позивач отримала 07 грудня 2014 року, було зазначено про реалізацію тільки приміщення складу площею 1 508,70 кв. м. Однак згідно з актом уцінки майна від 25 грудня 2014 року державний виконавець додатково уцінив, а 30 січня 2015 року і реалізував усе передане в іпотеку майно (склад, ваги, пилораму, цех) загальною площею 2 368,70 кв. м. Отже, державний виконавець уцінив майно площею 860,0 кв. м, яке згідно з отриманою позивачем інформацією не було предметом реалізації на перших прилюдних торгах.

Недостовірна інформація про реалізацію тільки приміщення складу площею 1 508,70 кв. м була опублікована і в засобах масової інформації - газетах «Західний кур`єр» 08 січня 2015 року та «Галичина» 10 січня 2015 року.

Позивач зауважила, що повідомлення про день та час проведення електронних торгів та про початкову ціну продажу майна вона отримала 06 грудня 2014 року, а торги відбулися 15 грудня 2014 року, тобто на 7 днів раніше, що, на її думку, зменшило кількість потенційних покупців, порушило принципи конкурентності та вигідності, вплинуло на формування ціни реалізації предмета іпотеки.

Згоди щодо початкової ціни продажу між іпотекодавцем та іпотекодержателем не було і орган стягнення не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на встановлення того, чи досягли іпотекодавець та іпотекодержатель згоди щодо початкової ціни продажу.

Будь-якого повідомлення про день та час проведення електронних торгів 30 січня 2015 року та про початкову ціну продажу майна ні позивач, ні боржник ОСОБА_2 не отримували.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Суди розглядали справу неодноразово.

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2016 року, позов задовольнив частково.

Визнав недійсними прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки - нежитлового приміщення, загальною площею 2 368,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , проведені ДП «Інформаційний центр» 30 січня 2015 року, протокол № 47898 та акт державного виконавця ВДВС Надвірнянського РУЮ про реалізацію предмета іпотеки від 13 лютого 2015 року.

Визнав недійсним свідоцтво від 17 лютого 2015 року про придбання нерухомого майна - предмета іпотеки за результатами проведених ДП «Інформаційний центр» прилюдних торгів 30 січня 2015 року, видане ТОВ «Прикарпатсервіс» приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Гуменюком Р. В.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що оскаржувані прилюдні торги з реалізації арештованого майна були проведені всупереч частині п`ятій статті 58 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) та положенням пункту 5 розділу ІІІ, пункту 5 розділу VІІ Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5, що вплинуло на результати торгів та порушило права та законні інтереси позивача.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13 вересня 2017 року касаційну скаргу ТОВ «Прикарпатсервіс» задовольнив частково.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2016 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції мотивував ухвалу тим, що, встановивши, що проведення прилюдних торгів відбулося із порушенням норм Закону № 606-XIV та Тимчасового положення, суди не перевірили, чи вплинули ці порушення на результати торгів, чи є дані про іншу ціну предмета іпотеки до торгів, чи виконувала позивач рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2010 року у справі № 2-4/2010, яким у рахунок погашення кредитної заборгованості звернено стягнення на предмет іпотеки, чи порушені внаслідок цього права і законні інтереси позивача, яка оспорює результати торгів, оскільки підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність не лише порушення норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 17 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що електронні торги були проведені з дотриманням норм чинного законодавства України, ТОВ «Прикарпатсервіс» правомірно набуло право власності на спірне майно і не може бути в ньому обмежене.

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 10 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2021 року скасував і ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнав недійсними електронні прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки - нежитлових приміщень, загальною площею 2 368,7 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , проведені ДП «Інформаційний центр» 30 січня 2015 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що обставини щодо недотримання державним виконавцем процедури проведення прилюдних торгів встановлені преюдиційною ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року у справі № 348/41/15-ц, а також підтвердилися під час розгляду цієї справи.

Таким чином, позивач скористалася своїм процесуальним правом та оскаржила дії державного виконавця щодо реалізації майна, яке є предметом купівлі-продажу на прилюдних торгах.

Разом із тим конкретно у цьому випадку подання позивачем скарги на рішення та дії державного виконавця не забезпечило їй відновлення порушених прав на нерухоме майно, і такий спосіб оскарження оцінки майна не був ефективним, оскільки прилюдні торги вже відбулися, і на момент їх проведення оцінка майна, що реалізовувалося, була чинною.

Початкова ціна продажу предмета іпотеки становила 1 220 594,00 грн, однак згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи від 25 червня 2024 року ринкова вартість приміщення, загальною площею 2 368,70 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , станом на грудень 2014 року могла становити 2 840 989,00 грн. Підстав не брати до уваги такий висновок експерта, на переконання колегії суддів, немає, оскільки цей висновок не спростовано об`єктивними доказами. Водночас визначена експертом вартість спірного нерухомого майна фактично орієнтовно близька до вартості цього майна, погодженої сторонами під час укладення 29 січня 2007 року договору іпотеки, - 2 777 803,00 грн.

Отже, враховуючи те, що прилюдні торги з реалізації майна відбулися за ціною продажу, яка визнана недійсною у судовому порядку, а також те, що ціна є істотною умовою договору купівлі-продажу, колегія суддів дійшла висновку про порушення майнових прав позивача та наявність правових підстав для визнання електронних торгів недійсними.

Заперечення ТОВ «Прикарпатсервіс» про те, що електронні торги не порушують прав позивача, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 є власником майна, яке було реалізоване під час примусового виконання судового рішення. Отже, цілком очевидно, що ціна, за якою майно реалізується на торгах, безпосередньо впливає на обсяг зобов`язань, які будуть погашені під час здійснення відповідного виконавчого провадження. Тому внаслідок продажу майна на електронних торгах за вдвічі заниженою ціною на погашення заборгованості боржника, який є сином позивача, буде перерахована значно менша сума.

Колегія суддів зауважила, що вилучення та реалізацію майна, що належало позивачу, було здійснено в інтересах належного відправлення судочинства, з метою забезпечення виконання остаточного судового рішення, що є легітимною метою у загальних інтересах суспільства. Проте необхідної рівноваги не буде досягнуто, якщо через надто формальне застосування процедурних вимог таке майно реалізовано за нижчою ціною, що зараховується у рахунок погашення боргу перед кредитором. Вилучення майна з визначенням ціни, яка значно нижча від реальної вартості, порушить справедливу рівновагу, а заявник матиме особистий і надмірний тягар, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас вимоги про визнання недійсними протоколу проведення торгів, акта про проведені електронні торги, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, а також про скасування запису про державну реєстрацію права власності та визнання права власності є неналежним та неефективним способом захисту порушеного права, оскільки відновлення прав позивача охоплюється заявленою вимогою про визнання недійсними прилюдних торгів. Отже, у задоволенні цих вимог необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту порушеного права.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У жовтні 2024 року ВДВС Надвірнянського РУЮ та ТОВ «Прикарпатсервіс» подали до Верховного Суду касаційні скарги, у яких просять скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року в частині задоволених позовних вимог, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявники (кожен із них) зазначили, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17, від 12 липня 2021 року у справі № 204/1345/19 та у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 686/18841/15, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційні скарги, які є подібними за своїми доводами та вимогами, ВДВС Надвірнянського РУЮ та ТОВ «Прикарпатсервіс» мотивували тим, що в оскаржуваній постанові апеляційний суд послався на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року у справі № 348/41/15-ц, якою визнано незаконними дії державного виконавця ВДВС Надвірнянського РУЮ щодо визначення ціни продажу та уцінки направленого на реалізацію арештованого майна, вважаючи це судове рішення таким, що має преюдиційне значення для справи, яка є предметом перегляду.

Разом із тим апеляційний суд не врахував, що ТОВ «Прикарпатсервіс», ТОВ «Кей Колект» та Надвірнянська районна державна нотаріальна контора, які не брали участі у справі № 348/41/15-ц, мають право у загальному порядку спростувати обставини, встановлені судовим рішенням у зазначеній справі.

Спірні нежитлові приміщення були реалізовані на прилюдних торгах з метою забезпечення виконання рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2010 року у справі № 2-4/2010, яким звернено стягнення на предмет іпотеки. Водночас стаття 39 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду, взагалі не містила жодної процедури погодження ціни продажу як з іпотекодавцем, так і з іпотекодержателем.

Апеляційний суд не дослідив та не надав будь-якої оцінки наявним у матеріалах справи листу ВДВС Надвірнянського РУЮ від 22 вересня 2014 року № 02-27/4045 та рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень, якими підтверджується, що державний виконавець повідомив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про результати визначення експертної оцінки спірного майна.

Зазначений лист боржники отримали 25 і 29 вересня 2014 року, а отже, вони мали можливість подати державному виконавцю заперечення проти результатів оцінкимайна в десятиденний строк з дня надходження відповідного повідомлення, а також клопотання про призначення рецензування звіту про оцінку майна.

Суд апеляційної інстанції поклав в основу судового рішення висновок експерта від 25 червня 2024 року № 2036-Е за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, який є недопустимим доказом у розумінні статті 78 ЦПК України, адже зроблений з порушенням вимог чинного законодавства. Так, у зазначеному висновку експерт використав лише один метод оцінки майна та визначив ретроспективну вартість об`єкта нерухомості, яка ґрунтується на припущеннях.

Позивач не надала жодних доказів про те, які саме її права і законні інтереси порушені внаслідок проведених торгів.

Аргументи інших учасників справи

У лютому 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги ВДВС Надвірнянського РУЮ та ТОВ «Прикарпатсервіс», у яких просить залишити ці скарги без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скаргах доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 21 жовтня 2024 рокувідкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Прикарпатсервіс» та витребував матеріали цієї справи з Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області.

Верховний Суд ухвалою від 30 жовтня 2024 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ВДВС Надвірнянського РУЮ.

17 грудня2024 року справу № 348/869/15-ц передано до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 07 травня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Зметою забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором від 29 січня 2007 року № 0 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 29 січня 2007 року, предметом якого є нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість предмета іпотеки становить 2 777 803,00 грн (том 1, а. с. 12).

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області рішенням від 20 грудня 2010 року у справі № 2-4/2010 позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнив. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 січня 2007 року № 0, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , у розмірі 1 950 811,47 грн звернув стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення, загальною площею 2 368,70 кв. м, які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 8).

На виконання зазначеного судового рішення головний державний виконавець ВДВС Надвірнянського РУЮ Жолобчук П. І. прийняв постанову від 23 лютого 2011 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4/2010, виданого 28 січня 2011 року Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки (том 1, а. с. 9).

На замовлення державного виконавця суб`єкт оціночної діяльності - підприємець Михайлова Т. М. склала звіт про оцінку майна від 17 вересня 2014 року № 199-ІФ, згідно з яким ринкова вартість нежитлових приміщень, загальною площею 2 368,70 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1 220 594,00 грн (том 1, а. с. 95-99).

21 листопада 2014 року ДП «Інформаційний центр» як організатор проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого нерухомого майна надіслало ОСОБА_1 і ОСОБА_2 повідомлення за № 01-03/9100, яким проінформувало, що нежитлові приміщення, загальною площею 1 508,70 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 , будуть реалізовані шляхом проведення електронних торгів, призначених на 15 грудня 2014 року, за початковою ціною продажу майна у розмірі 1 220 594,00 грн. Зазначене повідомлення ОСОБА_1 одержала 06 грудня 2014 року (том 1, а. с. 13).

Електронні торги, призначені на 15 грудня 2014 року, визнані такими, що не відбулися, з підстав відсутності зареєстрованих учасників.

25 грудня 2014 року державний виконавець ВДВС Надвірнянського РУЮ Івано-Франківської області Попович С. М. провів уцінку описаного (арештованого) майна на 24 % від його початкової вартості, про що склав акт уцінки майна. Згідно з цим актом вартість арештованого майна, переданого на реалізацію після його уцінки, становить 927 651,44 грн (том 1, а. с. 12).

13 січня 2015 року ДП «Інформаційний центр» направило ОСОБА_1 і ОСОБА_2 повідомлення про те, що повторні електронні торги з реалізації арештованого майна у вигляді нежитлових приміщень, загальною площею 1 508,70 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 , будуть проведені 30 січня 2015 року за початковою ціною продажу у розмірі 927 651,44 грн.

Згідно з протоколом № 47898 про проведення електронних торгів 30 січня 2015 року відбулися торги з реалізації арештованого майна (предмета іпотеки). Переможцем торгів стало ТОВ «Прикарпатсервіс», яке придбало майно за ціною 927 651,44 грн (том 1, а. с. 14).

13 лютого 2015 року державний виконавець ВДВС Надвірнянського РУЮ Попович С. М. склав акт про реалізацію предмета іпотеки (том 1, а. с. 15).

17 лютого 2015 року приватний нотаріус Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Гуменюк Р. В. видав ТОВ «Прикарпатсервіс» свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Апеляційний суд також з`ясував, що, отримавши 06 грудня 2014 року повідомлення від ДП «Інформаційний центр» про вартість нежитлових приміщень, загальною площею 1 508,7 кв. м, та їх реалізацію на електронних торгах, цього ж дня, 06 грудня 2014 року, ОСОБА_1 подала державному виконавцю заперечення проти результатів оцінки майна та просила не проводити електронні торги до часу проведення іншої оцінки (том 1, а. с. 56).

15 грудня 2014 року державний виконавець повідомив ОСОБА_1 , що підстав для задоволення її заяви немає, оскільки вона не заявила про свою незгоду із експертною оцінкою арештованого майна в період з 22 вересня 2014 року до 04 листопада 2014 року.

14 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 16 червня 2015 року у справі № 348/41/15-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року, скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задовольнив. Визнав незаконними дії державного виконавця ВДВС Надвірнянського РУЮ Поповича С. М. щодо визначення ціни продажу та уцінки направленого на реалізацію арештованого майна. Скасував висновок експерта Михайлової Т. М. від 17 вересня 2014 року про вартість нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 . Скасував акт уцінки описаного майна від 25 грудня 2014 року, складений державним виконавцем ВДВС Надвірнянського РУЮ Поповичем С. М. Зобов`язав державного виконавця Поповича С. М. здійснити процедуру визначення ціни продажу арештованого майна відповідно до вимог статей 41, 43 Закону України «Про іпотеку» (том 1, а. с. 177-185).

Висновком судової оціночно-будівельної експертизи від 25 червня 2024 року № 2036-Е, складеним на виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 22 червня 2022 рокуекспертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, підтверджується, що ринкова вартість нежитлового приміщення, загальною площею 2 368,70 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , станом на грудень 2014 року могла становити 2 840 989,00 грн (том 5, а. с. 103-105, 193-204).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційних скарг постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсними прилюдних торгів із реалізації майна, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає це рішення тільки в означеній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини другої статті 16, частини першої статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання зі сторони продавця - акт про проведені прилюдні торги.

Стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна, як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах та відсилає до інших нормативних актів, які мають встановлювати особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і зміст припису частини четвертої статті 656 ЦК України, згідно з яким до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

За змістом частини другої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19)).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба (приватний виконавець) та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24) зробила висновок про те, що з огляду на правову природу процедури реалізації майна на торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника торгів, ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином. Наведене узгоджується з правилами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні правила про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Тож правова природа продажу майна з публічних (електронних) торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі приписів цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо дотримання визначених правил про процедуру, порядок проведення торгів.

Під час вирішення спору про визнання електронних торгів недійсними суди повинні встановити, чи відбулося порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи порушені права і законні інтереси позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому крім наявності порушення положень закону під час проведення торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання торгів недійсними.

Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідно встановити такі підстави: порушення правил проведення електронних торгів; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Отже, проведення електронних торгів, що відбулися з порушенням вимог законодавства, є підставою для визнання таких торгів недійсними виключно за умови доведення порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 279/56/20 (провадження № 61-1345св21).

На час виникнення спірних правовідносин умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку були врегульовані Законом № 606-XIV.

Згідно з частинами першою та восьмою статті 54 Закону № 606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на час проведення електронних торгів) реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно зі статтею 43 Закону України «Про іпотеку» прилюдні торги проводяться в двомісячний строк з дня одержання організатором прилюдних торгів заявки державного виконавця на їх проведення. Початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Організатор прилюдних торгів не пізніше ніж за 15 днів до дня початку прилюдних торгів публікує за місцезнаходженням предмета іпотеки принаймні в двох місцевих друкованих засобах масової інформації повідомлення про проведення прилюдних торгів. У повідомленні зазначається інформація про день, час, місце проведення прилюдних торгів, опис предмета іпотеки, що підлягає продажу, місце, де можна отримати додаткову інформацію про умови проведення прилюдних торгів та іншу необхідну інформацію. Організатор прилюдних торгів забезпечує будь-якій зацікавленій особі доступ до інформації про умови проведення прилюдних торгів та про предмет іпотеки, що підлягає продажу. Не пізніше дня публікації повідомлення про проведення прилюдних торгів у засобах масової інформації організатор прилюдних торгів письмово сповіщає державного виконавця, іпотекодавця, іпотекодержателя та всіх осіб, що мають зареєстровані у встановленому законом порядку права та вимоги на предмет іпотеки, про день, час і місце проведення прилюдних торгів та про початкову ціну реалізації майна.

Відповідно до частини першої статті 62 Закону № 606-XIVреалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 01 квітня 2014 року № 332-р «Про проведення експерименту із запровадження реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5 було затверджено Тимчасовий порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року № 656/5 (далі - Тимчасовий порядок), відповідно до якого ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України є організатором електронних торгів та уповноважене на забезпечення здійснення заходів зі створення та супроводження програмного забезпечення системи, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, передбачених Тимчасовим порядком.

Згідно з частиною сьомою пункту 1 Тимчасового порядку електронні торги - це прилюдні торги, що здійснюються в електронній формі в Системі.

Визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

Аналогічний правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18/4440/16 (провадження № 11-1200апп18) та від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19).

Як встановили суди та відомо з матеріалів справи, на замовлення державного виконавця суб`єкт оціночної діяльності - підприємець Михайлова Т. М. склала звіт про оцінку майна від 17 вересня 2014 року № 199-ІФ, згідно з яким ринкова вартість нежитлових приміщень, загальною площею 2 368,70 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1 220 594,00 грн (том 1, а. с. 95-99).

Електронні торги, призначені на 15 грудня 2014 року, визнані такими, що не відбулися, у зв`язку з чим 25 грудня 2014 року державний виконавець ВДВС Надвірнянського РУЮ Івано-Франківської області Попович С. М. провів уцінку описаного (арештованого) майна на 24 % від його початкової вартості, про що склав акт уцінки майна. Згідно з цим актом вартість арештованого майна, переданого на реалізацію після його уцінки, становить 927 651,44 грн (том 1, а. с. 12).

Позивач, вважаючи рішення та дії державного виконавця ВДВС Надвірнянського РУЮ Поповича С. М. щодо визначення ціни продажу та уцінки направленого на реалізацію арештованого майна незаконними, звернулася до суду із відповідною скаргою 14 січня 2015 року.

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 16 червня 2015 року у справі № 348/41/15-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року, скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задовольнив. Визнав незаконними дії державного виконавця ВДВС Надвірнянського РУЮ Поповича С. М. щодо визначення ціни продажу та уцінки направленого на реалізацію арештованого майна. Скасував висновок експерта Михайлової Т. М. від 17 вересня 2014 року про вартість нежитлових приміщень на АДРЕСА_1 . Скасував акт уцінки описаного майна від 25 грудня 2014 року, складений державним виконавцем ВДВС Надвірнянського РУЮ Поповичем С. М. Зобов`язав державного виконавця Поповича С. М. здійснити процедуру визначення ціни продажу арештованого майна відповідно до вимог статей 41, 43 Закону України «Про іпотеку» (том 1, а. с. 177-185).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду під час розгляду інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж самого питання між тими ж самими сторонами.

Таким чином, позивач скористалася своїм процесуальним правом та оскаржила дії державного виконавця щодо майна, яке є предметом купівлі-продажу на електронних торгах.

Конкретно в цьому випадку подання позивачем скарги на рішення та дії державного виконавця не забезпечило їй відновлення порушених прав на нерухоме майно, і такий спосіб оскарження оцінки майна не був ефективним, оскільки електронні торги відбулися 30 січня 2015 року і на момент їх проведення оцінка майна, що реалізовувалося, була чинною.

Під час розгляду цієї справи також з`ясовано, що згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи від 25 червня 2024 року № 2036-Е, складеним на виконання ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 22 червня 2022 року експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, ринкова вартість нежитлового приміщення, загальною площею 2 368,70 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , станом на грудень 2014 року могла становити 2 840 989,00 грн (том 5, а. с. 103-105, 193-204).

Отже, враховуючи те, що прилюдні торги з реалізації спірного майна позивача відбулися 30 січня 2015 року за ціною продажу, яка визнана недійсною (необ`єктивною) у судовому порядку, а також те, що ціна є істотною умовою договору купівлі-продажу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про порушення майнових прав позивача та наявність правових підстав для визнання електронних торгів недійсними.

Подібні висновки Верховний Суд висловив у постановах від 22 липня 2020 року у справі № 750/2447/18 (провадження № 61-48487св18), від 11 лютого 2021 року у справі № 761/15797/19 (провадження № 61-16716св20), від 21 грудня 2021 року у справі № 607/7709/20 (провадження № 61-10506св21) та від 29 листопада 2023 року у справі № 541/564/21 (провадження № 61-18933св21).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в означеній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційних скарг про те, що електронні торги не порушують прав позивача, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 є власником майна, яке було реалізоване під час примусового виконання судового рішення, тому цілком очевидно, що ціна, за якою майно реалізується на торгах, безпосередньо впливає на обсяг зобов`язань, які будуть погашені під час здійснення відповідного виконавчого провадження. Тому внаслідок продажу майна на електронних торгах за заниженою ціною боржнику не буде повернена сума, що могла залишиться після задоволення всіх вимог кредитора за виконавчим документом.

Отже, встановивши, що внаслідок продажу майна на електронних торгах за значно заниженою ціною кредитору у виконавчому провадженні буде перерахована значно менша сума на погашення заборгованості, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що майнові права позивача у справі порушено.

Верховний Суд зауважує, що вилучення та реалізацію майна, що належало позивачу, було здійснено в інтересах належного відправлення судочинства, з метою забезпечення виконання остаточного судового рішення, що є легітимною метою в загальних інтересах суспільства. Разом із тим суд касаційної інстанції звертає увагу на той факт, що необхідної рівноваги не буде досягнуто, якщо через надто формальне застосування процедурних вимог таке майно реалізовано за нижчою ціною, що зараховується у рахунок погашення боргу перед кредитором. Вилучення майна з визначенням ціни, яка значно нижча від реальної вартості, порушить справедливу рівновагу, а заявник матиме особистий і надмірний тягар, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанови Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 750/2447/18 (провадження № 61-48487св18) та від 11 лютого 2021 року у справі № 761/15797/19 (провадження № 61-16716св20)).

Аргументи касаційних скарг про те, що ТОВ «Прикарпатсервіс», ТОВ «Кей Колект» та Надвірнянська районна державна нотаріальна контора, які не брали участі у справі № 348/41/15-ц, мають право у загальному порядку спростувати обставини, встановлені ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2015 року, якою визнано незаконними дії державного виконавця ВДВС Надвірнянського РУЮ щодо визначення ціни продажу та уцінки направленого на реалізацію арештованого майна, не заслуговують на увагу, оскільки у справі № 348/41/15-ц суд скасував висновок про вартість нежитлових приміщень та акт уцінки описаного майна через необ`єктивність визначеної ціни продажу предмета іпотеки, а тому особи, які не брали участі у вказаній справі, зокрема покупець ТОВ «Прикарпатсервіс», не можуть посилатися на дійсність оцінки майна під час розгляду цієї справи, яка пов`язана із визнанням електронних торгів недійсними. Скасування оцінки судом означає, що оцінка втратила юридичну силу. Це виключає її використання як правомірного обґрунтування дій державного виконавця або учасників торгів.

Посилання заявників на те, що спірні нежитлові приміщення були реалізовані на прилюдних торгах з метою забезпечення виконання рішенняНадвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2010 року у справі № 2-4/2010, яким звернено стягнення на предмет іпотеки, а стаття 39 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду, взагалі не містила жодної процедури погодження ціни продажу як з іпотекодавцем, так і з іпотекодержателем, є неспроможними, оскільки у зазначеному рішенні суд не встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, а отже, у цьому випадку початкова ціна продажу предмета іпотеки мала визначатися за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність (частина друга статті 43 Закону України «Про іпотеку»).

Доводи касаційних скарг про те, що суд апеляційної інстанції поклав в основу судового рішення висновок експерта від 25 червня 2024 року № 2036-Е за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, який є недопустимим доказом у розумінні статті 78 ЦПК України, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом із тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд взяв до уваги, що у цьому випадку має враховуватися особливість дослідження із визначення вартості об`єкта оцінки на минулий період (ретроспективна оцінка), тобто оцінювання має проводитися на дату, яка є віддаленою в минуле від дати проведення оцінки, а складність ретроспективного дослідження полягає у тому, що зробити повний моніторинг ринку, без фактичних відомостей щодо реального стану об`єкта дослідження на минулу дату, практично неможливо.

Під час розгляду справи сторона відповідачів не надала доказів порушення порядку проведення експертизи, а отже, не довела, що висновок експерта, який складено на виконання ухвали апеляційного суду, тобто з дотриманням порядку, встановленого законом, є недопустимим доказом.

Верховний Суд вважає безпідставними аргументи заявників про незастосування судом апеляційної інстанції приписів статті 110 ЦПК України щодо оцінки судом висновку експерта. Так, висновок судової оціночно-будівельної експертизи від 25 червня 2024 року № 2036-Е апеляційний суд визнав допустимим доказом із наведенням відповідного обґрунтування, тоді як заявники не навели належних доводів та обґрунтувань на підтвердження наявності підстав для відхилення судом висновку цієї експертизи.

У свою чергу, доводи заявників про застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17, від 12 липня 2021 року у справі № 204/1345/19 та у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 686/18841/15, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.

Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційних скарг про те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 (провадження № 14-43цс22)).

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається у касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У контексті спірних правовідносин та з урахуванням встановлених обставин справи апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Загалом доводи касаційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення по суті спору, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявників із висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини,право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»(«Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують висновків апеляційного суду, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими, а тому підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявників.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Надвірнянського відділу Державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатсервіс» залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 вересня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
В. М. Ігнатенко
І. В. Литвиненко
В. В. Пророк