Справа № 473/2967/25
УХВАЛА

іменем України

"27" червня 2025 р. суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Булкат М.С., дослідивши матеріали цивільної справи за скаргою ОСОБА_1 щодо незаконної бездіяльності Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області щодо не зняття (скасування) арешту з нерухомого майна боржниці, накладеному у виконавчому провадженні № 9876249,

В С Т А Н О В И В:

09 червня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про арешт майна боржниці та постанову державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про арешт майна.

Оскільки скарга не відповідала вимогам, викладеним у ст. 177 ЦПК України, ухвалою суду від 12 червня 2025 року вона була залишена без руху, а скаржниці був наданий строк для усунення недоліків заяви (п`ять днів з дня вручення копії ухвали про залишення скарги без руху).

Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (частина 7 статті 14 ЦПК України).

Відповідно до довідки Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області про доставку електронного документа в електронному вигляді «Ухвала» від 12.06.2025 у справі № 473/2967/25 (суддя Булкат М.С.), а також (за наявності) прикріплені до нього файли були надіслані одержувачу ОСОБА_2 , діючому від імені ОСОБА_1 , в електронний кабінет, документ доставлено до електронного кабінету 12.06.2025(а. с.24).

Таким чином, відповідно до статті 272 ЦПК України ухвала суду вважається врученою 12 червня 2025 року.

Разом із тим, положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання щодо реалізації фізичними особами права на звернення до суду з використанням електронних засобів, зазначила, що з огляду на вимоги до «якості закону», національне законодавство має бути доступним і передбачуваним. Це означає, що правові норми повинні бути сформульовані з достатнім ступенем точності, аби забезпечити особам розуміння умов і підстав, за яких державні органи можуть вживати заходів, що впливають на їхні права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

У цьому контексті Велика Палата послалася на усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої принцип «якості закону» охоплює не лише наявність норми, але й її чіткість і передбачуваність для адресата (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «C. G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, § 39, від 24.04.2008; рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), заява № 21722/11, § 170, від 09.01.2013).

Відтак, фізична особа (за винятком адвокатів та інших осіб, визначених пунктом 10 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС), при зверненні до суду повинна мати можливість однозначно зрозуміти, що вона може створювати та надсилати до суду процесуальні та інші документи в електронному вигляді через підсистему «Електронний суд». Водночас реєстрація офіційної електронної адреси в ЄСІТС для фізичних осіб є добровільною.

З урахуванням презумпції рівнозначності кваліфікованого електронного підпису власноручному підпису, Велика Палата дійшла висновку, що направлення процесуального електронного документа, підписаного КЕП, на офіційну електронну адресу суду є юридично рівнозначним безпосередньому зверненню до суду в паперовій формі. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2024 року у справі № 990/174/24 (провадження № 11-125заі24)).

Однак жодних клопотань чи заяв скаржниці чи її представника у паперовій формі, засобами поштового зв`язку, на електронну пошту суду тощо не надійшло.

Лукіянчин Ігор Петрович, діючий від імені ОСОБА_1 , не повідомляв про наявність обставин, які перешкоджають усунути зазначені недоліки, заява про продовження строку на усунення недоліків в скарзі до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області не надходила, інших заяв або клопотань не надходило. Станом на 27 червня 2025 року недоліки скаржником не усунуто (не надано виписку з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про погашення боргу у сумі 31354.24 грн з метою забезпечення виконання рішення суду; скарга не містить постанови про накладення арешту, про відкриття виконавчого провадження та про повернення виконавчого листа стягувачу).

Призначення процесуально-правових норм у демократичній, правовій державі полягає, крім іншого, в забезпеченні однакових організаційних умов доступу до правосуддя. Повага та дотримання однакових організаційних умов доступу до правосуддя усіма учасниками судового розгляду є повагою до законодавства Української держави, суспільства в цілому.

Звертаючись до суду зі Скаргою, ОСОБА_3 , в обґрунтування порушення її прав, посилалася на те, що їй на праві власності належить квартира, на яку постановою державного виконавця накладено арешт. Скаржник зазначала, що державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу, проте арешт з майна не зняв.

Згідно частини 1 статті 4 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 5 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин 1-4 статті 55 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Так, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 викладено висновок про те, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та іншими законами та нормативно-правовими актами.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 3 ст. 448 ЦПК України встановлено, що скарга повинна містити, зокрема: найменування суду першої інстанції, до якого подається скарга; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються; ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження; номер справи, в якій видано виконавчий документ, реквізити виконавчого документа; дату, коли особа, яка подає скаргу, дізналася про порушення її прав внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, вчинення дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця; зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги; перелік документів та інших матеріалів, що додаються до скарги.

У відповідності до п.2 ч.4 ст.448 ЦПК України до скарги, серед іншого, додаються докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Правилами ЦПК України визначено випадки, коли позивач, заявник має право не додавати всі копії документів, що додаються до заяви, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб, зокрема подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно ч. 2 ст. 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Дійсно, згідно статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особи право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 р. у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформулював положення, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод про право кожного на доступ до суду та ухваленого в контексті дотримання права на доступ до суду рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (заява № 28249/95), - сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету сплати судового збору.

У цьому контексті у п. п. 55, 64-67 зазначеного рішення «Креуз проти Польщі» вказано, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Таким чином, суд переслідує законну мету, надаючи скаржниці та її представнику строк для усунення недоліків скарги, вважаючи сумлінне дотримання однакових організаційних умов доступу до правосуддя (процесуально-правових норм) виявом дотримання основоположних принципів судочинства у демократичній, правовій державі (законності, рівності перед законом і судом тощо). «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 185 Цивільного процесуального кодексу України, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, така заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 серпня 2024 року у справі № 990/174/24 (провадження № 11-125заі24) звернула увагу на те, що сам по собі факт повернення позовної заяви з підстав недотримання вимог процесуального закону не може розцінюватися як порушення права особи на доступ до правосуддя.

Зокрема, у пункті 6.16 зазначеної постанови вказано, що доводи про нібито позбавлення особи права на доступ до суду у зв`язку з поверненням позовної заяви є необґрунтованими, оскільки повернення позову з процесуальних підстав не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Таким чином, повернення позовної заяви відповідно до вимог статті 185 ЦПК України не перешкоджає реалізації права особи на судовий захист, за умови дотримання встановлених процесуальним законом вимог при повторному зверненні.

Частиною першою статті 353 ЦПК України визначено ухвали, на які може бути подана апеляційна скарга окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Положеннями практики Великої Палати Верховного Суду наголошено, що апеляційному оскарженню лише разом з рішенням суду підлягає ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, якщо суд першої інстанції у цій ухвалі встановлює розмір судового збору, який позивач (заявник) має сплатити при зверненні до суду, або порядок його обчислення, однак особа не погоджується або з таким розміром, або з порядком його обчислення. Такі ухвали суду першої інстанції не підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду. (Постанова від 14 червня 2023 року в справі № 607/23244/21 (№ 14-116цс22)).

Положеннями рішень Європейського суду з прав людини визначено, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Разом із тим, згідно з положеннями статті 353 ЦПК України, ухвала про повернення заяви позивачеві (заявникові) може бути оскаржена окремо від рішення суду (п. 6. ч. 1 ).

Крім того, повернення позовної заяви, зумовлене недотриманням положень процесуального закону, не позбавляє позивача права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

З огляду на те, що скаргу на дії виконавця подано без додержання вимог частини другої статті 183, частин третьої, четвертої 447 ЦПК України скарга підлягає поверненню ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 183, 260, 268, 447, 448 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 щодо незаконної бездіяльності Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області щодо не зняття (скасування) арешту з нерухомого майна боржниці, накладеного у виконавчому провадженні № 9876249 - повернути заявниці.

Роз`яснити заявниці, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя М. С. Булкат