Справа № 522/9181/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Кириченко П.Л.

при секретарі Осадченко С.В.,за участю представника позивача адвоката Ніц А.С., представників відповідача адвокатів Омельчук О.С., Якушева С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в с. Овідіополь, Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

учасники цивільного провадження по справі:

позивач ОСОБА_1 та її представники: адвокати Чумаченко Святослав Олександрович, Сергійчук Майя Миколаївна, Ніц Анатолій Сергійович, Ленець Олег Васильович;

відповідач: ОСОБА_2 та його представники адвокати: Сокол Тетяна Вячеславівна, Омельчук Олександр Сергійович, Якушев Станіслав Ігорович,-

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2020 року представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Чумаченко С.О. звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з вищевказаним позовом до відповідача, який проживає на території м.Одеси. Предметом позову є об`єкти нерухомого майна, які перебувають на території Одеського (кол. Овідіопольського) району Одеської області.

ПОЗИЦІЯ СТОРІН:

Позовну заяву представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чумаченко С.О. вмотивував тим, що після знайомства позивачки у березні 2009 року в м. Хабаровську РФ з ОСОБА_2 вони з березня 2010 року стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу у належній відповідачу квартирі в м. Київ. Оскільки відповідач був футболістом, то після підписання ним контракту з ФК «Чорноморець» вони переїхали мешкати у м.Одесу, де постійно проживали однією сім`єю до припинення у 2019 році фактичних шлюбних відносин. У 2011 році у них народилась донька ОСОБА_3 . У 2012 2014 роках вони виїзджали на відпочинок у м.Дубай, Туреччину, Таїланд та Єгипет. У 2012р. під час спільного проживання вони придбали у власність квартиру у будинку по АДРЕСА_1 , а у квітні 2015р. відповідач за договором купівлі-продажу придбав апартаменти №133 та №134 на масиві «Золотий Бугаз» Овідіопольського району Одеської області. У 2016 р. вони придбали автомобіль «Hundai Tucson», а червні-липні 2017р. сторони з метою поліпшення житлових умов придбали квартиру в ЖК «Акапулько». На час фактичних шлюбних відносин ані позивачка, ані відповідач у шлюбі з іншими особами не перебували.

З огляду на вказане представник позивачки просив суд постановити рішення яким: встановити факт спільного проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2010р. по вересень 2019 року; визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , апартаменти №133 зблокованого дачного котеджу, який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області; квартиру АДРЕСА_3 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке знаходиться у буд. АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю подружжя; визнати право власності по 1/2 частині вказаного майна з кожною із сторін; в порядку поділу майна стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частки позивачки за квартиру АДРЕСА_3 в сумі 1 465 900,5 гривень, компенсацію вартості 1/2 частки позивачки за машиномісце АДРЕСА_5 в сумі 134 527,50 гривень, та витрати на судовий збір в сумі 7567,20 гривень.

19.10.2020р. до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, згідно якої позивачка не змінюючи підстав та предмету позову просила суд постановити рішення яким: встановити факт спільного проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2010р. по вересень 2019 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя: однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ; апартамент зблокованого дачного котеджу №133, який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області; автомобіль «Hyundai Тucson реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 ; квартиру АДРЕСА_3 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке знаходяться у буд. АДРЕСА_4 ; апартамент зблокованого дачного котеджу № НОМЕР_4 , який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частини однокімнатної квартири загальною площею 47,6 кв.м, житловою площею 11,2 кв.м. під АДРЕСА_2 ; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частини апартаменту зблокованого дачного котеджу №133, який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частини на автомобіль «Hyundai Тucson реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 ; визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 ; на 1/2 частину апартаменту зблокованого дачного котеджу №133, який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області та 1/2 частину автомобіля «Hyundai Тucson реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 ; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки компенсацію вартості 1/2 частки позивачки квартири АДРЕСА_3 в сумі 1 465 900,5 гривень; стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію вартості 1/2 частки позивачки за машино-місце АДРЕСА_5 в сумі 134 527,50 гривень; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки апартаменту зблокованого дачного котеджу №134, який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області в сумі 1 246 877,84 гривень та стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого нею судового збору.

У подальшому позовні вимоги були уточнені і у остаточній версії позову від 05.07.2021р. (т.3 а.с.73-79), позивачка просила суд:

1. Встановити факт спільно проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2010р. по вересень 2019 року.

2. Визнати спільною сумісною власністю подружжя:

- апартамент зблокованого дачного котеджу загальною площею 78,8 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_6 ;

- апартамент зблокованого дачного котеджу загальною площею 77,3 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_7 ;

- автомобіль «Hyundai Тucson 2016 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 ;

- квартиру АДРЕСА_8 ;

- машино-місце № НОМЕР_1 , загальною площею 25,8 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .

3. Визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину апартаменту зблокованого дачного котеджу загальною площею 78,8 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_6 ;

4. Визнати за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину апартаменту зблокованого дачного котеджу загальною площею 78,8 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_6 .

5. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Hyundai» модель «Тucson 2016 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 у розмірі 285 325 гривень;

6. Стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсації вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 в сумі 922 212,50 гривень,

7. Стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на машино-місце АДРЕСА_5 в сумі 269 113,50 гривень,

8. Стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості 1/2 частки в апартаменті зблокованого дачного котеджу №134 корп. Д, який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області в сумі 1 246 877,84 гривень;

9. Стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого нею судового збору.

На позовну заяву позивачки ОСОБА_1 представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Сокол Т.В. був поданий відзив у якому вона просила у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. Відзив був вмотивований тим, що факт проживання сторін однією сім`єю, яке пов`язане спільним побутом із взаємними правами та обов`язками, що є ознаками сім`ї не доведені належними доказами. Спільна присутність на святах, спільний відпочинок самі по собі без доведення спільного ведення домашнього господарства та наявності спільного бюджету не можуть бути свідченням прав та обов`язків притаманних подружжю, а тому фотографії не є належними доказами проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства. Крім того, образ життя відповідача, місце мешкання якого зареєстроване у м.Києві не давало йому можливості мати постійне місце мешкання, а відповідно і можливості мати відносини притаманні подружжю. Оскільки позивачка не працювала, то у неї були відсутні гроші, які вона надавала на придбання спірного майна, а тому нею не доведено що внаслідок своєї праці або коштами вона набула права власності на спірне майно. З огляду на вказане суд має встановити не тільки факт спільного проживання, але й обставини придбання спірного майна внаслідок праці. Так як квартира та машино-місце на АДРЕСА_9 було придбане у час коли відповідач не мешкав з позивачкою, а гроші на її придбання були надані батьками відповідача, то ОСОБА_1 до цієї квартири не має ніякого відношення. Вимога про визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 взагалі не підлягає задоволенню так як право власності та частини сторін визначені договором купівлі-продажу цієї квартири. З огляду на вказане представник відповідача у задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі (т1 а.с.136-138).

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Якушев С.І. 11.09.2020р. уточнив відзив на позовну заяву у якої наголосив про не визнання відповідачем позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі і вказав, щодо народження дитини між сторонами були різні конфліктні ситуації, скандали, які приводили до того, що вони мешкали окремо один від одного; позивачка народила доньку у м.Києві у той час, як ОСОБА_2 мешкав у м.Одеса; відповідач погодився утримувати доньку в обмін на можливість вільного з нею спілкування; рішення про придбання квартири у м.Одеса було прийняте з метою забезпечення доньки житлом на майбутнє і хоча право власності було оформлено на них обох, однак вартість всієї квартири він оплатив за рахунок своїх грошей так як ОСОБА_1 не мала джерела доходів, а тому і власних коштів; за період 2011-2015р. ОСОБА_2 не проживав і не міг проживати разом з позивачкою, оскільки був пов`язаний зобов`язаннями перед футбольним клубом «Чорноморець», а тому мешкав на спортивній базі клубу та найманих ним апартаментах; з червня 2015р. по травень 2016р. ОСОБА_2 мешкав у м.Ужгород, оскільки між ним та ФК «Говерл» був укладений контракт строком на один рік; з червня 2016р. по вересень 2016р. проживав у орендованій квартирі АДРЕСА_10 ,; оскільки позивачка не мала грошей, а тому відмовилась від дольової участі у будівництві та у подальшому і придбанні машино-місця та квартири АДРЕСА_3 . З огляду на вказане та на те, що позивачкою не доведене ведення спільного господарства, то у задоволенні позову ОСОБА_1 представник відповідача просив відмовити у повному обсязі (т.1 а.с.142-155).

РУХ СПРАВИ:

09.06.2020р. представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Чумаченко С.О. подав до Приморського районного суду м.Одеси позовну заяву до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання ОСОБА_1 спільно однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, визнання рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя; визнання права власності за позивачем та відповідачем по 1/2 частини спільного рухомого та нерухомого майна, стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості 1/2 частини нерухомого майна та стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат у вигляді судового збору в сумі 7567,230 гривень (т.1 а.с.1-10).

09.06.2020р. за авторозподілом справа поступила у провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіна Р.Д. (т.1 а.с.61).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 15.07.2020р. позовна заява була залишена без руху, а позивачці наданий строк на усунення її недоліків (т.1 а.с.71,72).

20.07.2020р. до суду поступила заява представника позивача про усунення недоліків позовної заяви та уточнене клопотання про витребування доказів (т.1 а.с.74; 76 -81).

21.07.2020р. за протоколом передачі судової справи заява про забезпечення позову або доказів було передано на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіну Р.Д. (т.1 а.с.61).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 23.07.2020р. відкрито провадження по справі (т.1 а.с. 82-83).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 13.10.2020р. клопотання про забезпечення позову було частково задоволено і на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , апартамент зблокованого дачного котеджу №133 на масиві №18 «Золотий Бугаз» Овідіопольського району Одеської області Дальницької сільради та автомобіль «Hundai Tucson» державний номер НОМЕР_2 номер шасі НОМЕР_3 був накладений арешт (т.1 а.с.104-106).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеса від 06.07.2021р. цивільна справа №522/9181/20 направлена за підсудністю для її розгляду Овідіопольським районним судом Одеської області (т.3 а.с.166; 169-170).

20.07.2021р. через Приморський районний суд м.Одеса до Одеського апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Ленець О.В. подав апеляційну скарга на Ухвалу Приморського районного суду м.Одеса від 06.07.2021р. про передачу справи за підсудністю до Овідіопольського районного суду ( т.3 а.с.173-176).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.09.2021р. відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Ленець О.В. на Ухвалу Приморського районного суду м.Одеса від 06.07.2021р. про передачу справи за підсудністю до Овідіопольського районного суду (т.3 а.с.184)

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.09.2021р. справа за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Ленець О.В. на Ухвалу Приморського районного суду м.Одеса від 06.07.2021р. про передачу справи за підсудністю до Овідіопольського районного суду була призначена до розгляду (т.3 а.с.185).

Постановою Одеського апеляційного суду від 07.02.2022р. у задоволенні апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Ленець О.В. було відмовлено, а Ухвала Приморського районного суду м.Одеса від 06.07.2021р. про передачу справи за підсудністю до Овідіопольського районного суду залишена в силі (т.3 а.с. 195-198).

18.03.2022р. справа за направленням Приморського районного суду м.Одеси надійшла до Овідіопольського районного суду Одеської області (т.34 а.с.1).

18.03.2022р. справа за автоматизованим розподілом поступила у провадження судді Кириченко П.Л. (т.4 а.с.2).

Ухвалою від 21.03.2022 року справа була прийнята суддею Кириченко П.Л. у своє провадження (т.4 а.с.3).

Ухвалою Овідіопольського районного суду від 15.11.2023р. підготовче засідання було закрито, а справа призначена до розгляду по суті (т.4 а.с.80).

Представник позивачки в ході судового розгляду підтримав позовні вимоги, та просив їх задовольнити в повному обсягу.

Представники відповідача копію позову та матеріали до нього отримали належним чином направили в порядку ст.178 ЦПК України відзив з якого вбачається, що позов не визнають просять відмовити у задоволені позовних вимог (т.1 а.с.136, т.2 а.с.179-186, т.3 а.с.45-50, т.3 а.с.58-63).

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , дослідивши письмові докази по справі та інші документи по справі, суд вважає, що позов не підлягає задовленню з наступних підстав.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ:

І. Щодо вимоги про встановлення факту спільно проживання позивачки та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2010р. по вересень 2019 року:

Верховний Суд у Постанові від 15.07.2020 року по справі № 524/10054/16 провадження № 61-21748св18 висловив свою правову позицію щодо доказів, якими можливо доводити факт спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`ю без реєстрації шлюбу.

Так Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із подружжя; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною, піклування один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15 для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Однак показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

На підтвердження факту спільного проживання та ведення спільного господарства позивачка надала суду чисельні фотографії (т.1 а.с. 42-60; т.2 а.с.156 - 160), та відеозаписи, якими вона доказує своє твердження про те, що сторони тривалий час на протязі майже 10 років з березня 2010 року по вересень 2019р. підтримували стосунки, які свідчать про перебування у фактичних шлюбних відносинах.

За цей час у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 яку відповідач визнавав своєю дитиною, а тому і відносився до неї як до рідної доньки.

Відповідно до свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 матір`ю дитини була записана громадянка РФ ОСОБА_1 , а батьком громадянин України ОСОБА_2 (т.1а.с.34).

З історії розвитку дитини ОСОБА_6 , Акту про спільне проживання у кв. АДРЕСА_2 складеного сусідами сторін, вбачається, що їх донька та вони проживали однією сім`єю у вказаній квартирі (т.2 а.с.190).

Представником відповідача надані квитанції «Приватбанку» про добровільне перерахування відповідачем у 2020 році на банківську картку ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки, що підтверджує свідчення позивачки про припинення відносин між сторонами у вересні 2019р. та ведення з ОСОБА_2 спільного домашнього господарства (т.1а.с.228-230)

З умов договору купівлі - продажу посвідченого 20.06.2012р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В. вбачається, що громадянка України ОСОБА_7 продала, а громадянка РФ ОСОБА_1 та громадянин України ОСОБА_2 купили в рівних частках за 591445,00 гривень квартиру АДРЕСА_2 , в зв`язку з чим кожний з них набув права власності на 1/2 частину цієї квартири, а тому вона перебуває у їх спільній власності (т.1 а.с.36).

Однак суд звертає увагу на те, що у п.8 вказаного договору позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 наголосили, що на момент укладення договору вони ні з ким не проживали однією сім`єю без укладення шлюбу.

Ці твердження сторін, які були посвідчені нотаріусом, суд розцінює як свідоцтво того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у червні 2012р. не проживали однією сім`єю, не вели спільне домашнє господарство, а це у свою чергу підтверджує тезу представника відповідача про те, що квартиру сторони купували з метою забезпечення своєї доньки житлом у м.Одеса на майбутнє.

З договору Оренди №01-16 укладеного 10.06.2016р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 та додатків до нього вбачається, що ОСОБА_8 здала у оренду відповідачу належну їй квартиру АДРЕСА_11 строком з 10.06.2016р. до 10.09.2017 року(т.1 а.с.157-170).

Вказаний договір свідчить про те, що у цей період сторони жили окремо один від одного і спільного господарства не вели.

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11.08.2020р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.08.2019р. перетнули кордон України у напрямку Одеса Шарм-єль-шейх, а 27.08.2019р. перетнули кордон у напрямку Шарм-єль шейх Одеса, що разом з фотографіями свідчить про те, що вони подорожування спільно разом з донькою (1 а.с.129). Однак ця нетривала подорож не свідчить про спільне проживання та ведення спільного домашнього господарства.

Крім того, на підтвердження факту спільного проживання та ведення спільного господарства з березня 2010р. по 2019р. ОСОБА_1 надала суду відомості з «Вікіпедії» про футбольну діяльність відповідача (т.2 а.с. 12-15), договір про надання телекомунікаційних послуг укладеного 17.08.2025р. між ТОВ «Телекомпанія «Регіон»» та нею про кабельне телебачення у апартаменті №133 ЖБК «Золотий Бугаз, Колосок 18Д, копії фіскальних чеків про оплату нею: телекомунікаційних послуг з 01.08.2017р. по 01.06.2018р.(т.2. а.с.16-27); спожитої води, електроенергії, охорони, паркування, прибирання та освітлення території апартаментів №133 та 134 за цією адресою за період з 26.05.2016р. по 02.08.2018р. (т.2 а.с.27-33); копії фіскальних чеків про оплату послуг ЖКГ за кв. АДРЕСА_12 за період з 26.11.2016р. по 21.05.2019р. (т.2 а.с.34-44); договір на надання послуг по розробці дизайн-проекту інтер`єру №30-04/13 який був укладений 30.04.2018р. між позивачкою та ФОП « ОСОБА_9 » про розробку дизайну квартири АДРЕСА_13 (т.2 а.с.45-65); чеки про поповнення нею у 2019 та у 2020 роках рахунку телефону відповідача за номером НОМЕР_5 (т.2 а.с.66-67); відомості про місце мешкання позивачка на АДРЕСА_1 яке зафіксоване у «Приватбанку» та ТОВ «Пост Фінанс» (т.2 а.с.68-113); фіскальними чеками про оплату ОСОБА_1 оренди «ТОВ «Логистичний центр центр-плюс» офісу за матір відповідача ОСОБА_10 за період з 04.08.2016р. по 13.01.2019р. (т.2 а.с.118-122); квитанції про оплату послуг брата відповідача 13.06.2017р. та 27.03.2018р. (т.2 а.с.123).

Також позивачкою суду були надані: Договір оренди нежитлового приміщення №142 укладеного 01.11.2019р. між ТОВ «Гранд Логістік» та позивачкою (т.2 а.с.127-134); договір на забезпечення експлуатації інженерних мереж та комунікацій №142-К. укладеного 01.11.2019р. між ТОВ «Гранд Логістік» та позивачкою (т.2 а.с.135-137); Договір оренди нежитлового приміщення №89 укладеного 01.03.2019р. між ТОВ «Гранд Логістік» та матір`ю відповідача ОСОБА_10 (т.2 а.с.140- 147); Додаткову угоду №2 від 31.10.2019р. до Договору оренди нежитлового приміщення №89 від 01.03.2019р. (т.2 а.с.138-139); договір оренди №30 укладеного 01.03.2018р. між ТОВ «Гранд Логістік» та матір`ю відповідача ОСОБА_10 (т.2 а.с.148- 155).

Однак ці договори суд до уваги не бере так як договори №142 та 142-К були укладені позивачкою після припинення стосунків з відповідачем, а у інших договорах та додаткових до них угодах позивачка не являється стороною договірних відносин.

За даними паспорта № НОМЕР_6 виданого 17.08.2005р. відділом внутрішніх справ Вехнебуреїнського району Хабаровського краю позивачка ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації (т.1 а.с.27).

Згідно посвідки на постійне проживання НОМЕР_7 виданого 27.03.2014р. органом №5101 позивачка на законних підставах перебувала на території України та її місце мешкання з 08.04.2014р. було зареєстроване у кв. АДРЕСА_2 (т.1 а.с.28).

20.07.2010р. ОСОБА_1 отримала РНОКПП під номером НОМЕР_8 (т.1 а.с.29).

Нотаріально завіреною заявою позивачка наголосила, що вона не перебуває у зареєстрованому шлюбі як на території України так і за її межами (т.4 а.с.24).

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису цивільного стану №0 від 19.08.2022р. вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про шлюб ОСОБА_1 19.07.1985р. - відсутня (т.4 а.с.25-26).

У той же час у матеріалах справи не міститься відомостей про те, що позивачка ОСОБА_1 не перебувала у шлюбі на території РФ.

За даними Центрального МУ ДМС у м.Києві та Київської області від 08.07.2020р. та паспорта громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 між ним та громадянкою ОСОБА_11 26.06.2004р. був укладений шлюб, який 24.12.2008р. був розірваний (т.2 а.с.225), а його місце мешкання зареєстровано у кв. АДРЕСА_14 (т.1 а.с. 30-33, 69).

З листів начальника Овідіопольського відділу державної реєстрації актів цивільного стану вбачається, що у архіві Овідіопольського ВДРАЦС та у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відомості про перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі у період з березня 2010р. по вересень 2019р. відсутні (т.4 а.с.38; 50).

31.10.2022р. відповідач ОСОБА_2 подав суду власноруч написану заяву про не перебування його у шлюбі у період з березня 2010р. по вересень 2019р. (т.4 а.с.48).

В підтвердження своїх позовних вимог, щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в ході судового розгляду були допитані свідок ОСОБА_4 ОСОБА_5 , які пояснили, що вони дійсно тривалий час були знайомі з позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 та розглядали їх спільне проживання як проживання однією сім`єю. При цьому свідки, які були допитані з боку позивачки, не зазначили мету даного проживання їх взаємні права та обов`язки, а тому суд критично відноситься до показів вищевказаних свідків в частині проживання сторін як одна сім`я.

Частиною другої статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст.25 СК України, жінка та чоловік можуть перебувати лише у одному шлюбі, а на повторний шлюб вони мають право лише після припинення попереднього шлюбу.

Аналіз ст.74 СК України дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Така правова позиція наголошена у постанові Верховного Суду від 25.04.2019 року у справі № 759/4596/18, провадження № 61-3852св19 та постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц.

Таким чином, у разі встановлення факту перебування позивача чи відповідача у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, у задоволені позову про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки повинно бути відмовлено.

Відтак у справі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу предметом дослідження суду є встановлення факту не перебування їх у будь-якому іншому шлюбі, і цей факт має бути доведений наданими заінтересованою стороною належними, допустимими та достовірними доказами.

Оскільки позивачка не надала суду достовірних доказів про не перебування її у іншому шлюбі як на території РФ так і на території України, то ця обставина унеможливлює встановлення судом факту її проживання з ОСОБА_2 у період з березня 2010р. по вересень 2019р. однією сім`єю у розумінні ст. 74 СК України, а тому у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу повинно бути відмовлено.

Під час судового розгляду були допитані свідки з боку позивача ОСОБА_4 , та свідок ОСОБА_5 , які під час допиту пояснили, що дійсно ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , сторони по справі тривалий час проживали як одна сім`я та виховували дитину. В ході даних пояснень свідки не пояснили суду, які обов`язки були між сторонами будучи однією сім`єю, мета спільного проживання. Таким чином суд приходить до висновку, що покази свідків ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 не свідчать про проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІІ. Щодо участі позивачки у придбанні рухомого та нерухомого майна.

На підтвердження того, що позивачка на час спільного життя з відповідачем мала самостійний заробіток, а тому мала власні кошти, які були вкладені нею у спільний бюджет родини, придбання рухомого та нерухомого майна, а також оплати ЖКГ - послуг представником позивачки були надані суду витяг з Реєстру платників податку від 20.09.2019р. та виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань згідно яких ОСОБА_1 16.09.2019р. була зареєстрована фізичною особою-підприємцем, який займається роздрібною торгівлею через мережу Інтернет (т.2 а.с.114-117).

Однак, з огляду на те, що сама позивачка у позовній заяві (т.1 а.с.9) вказала, що спільне проживання тривало з березня 2010р. по вересень 2019р., то суд, в якості доказів вкладання позивачкою грошей отриманих нею від підприємницької діяльності до уваги не бере, так як ОСОБА_1 стала підприємцем 16.09.2019р, тобто після припинення стосунків з відповідачем.

Інших даних про те, що у період з березня 2010р. по вересень 2019р. ОСОБА_1 мала самостійний заробіток або якісь інші доходи матеріали справи не містять.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відтак, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, або у період спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя або цих осіб.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц і підстав для відходу від цієї правової позиції суд не вбачає.

Крім того суд вважає, що встановлений законодавством принцип «презумпції спільного сумісного майна подружжя» у випадку перебування чоловіка та жінки у шлюбі, не може автоматично розповсюджуватися на жінку та чоловіка, які хоча і проживають разом, але не перебувають у шлюбі, так як згідно ст. 36 СК України тільки шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відтак суд вважає, що тягар доказування своєї участі грішми або працею у придбанні рухомого та нерухомого майна у спільну сумісну власність лягає на позивачку.

Оскільки позивачкою не доведений факт її участі у придбанні майна у власність працею або грішми, то з цих підстав у задоволенні вимог про визнання за нею прав власності повинно бути відмовлено.

ІІІ. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя однокімнатної квартири АДРЕСА_2 та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини вказаної квартири.

У мотивувальній частині уточненої позовної заяви від 05.07.2021р. (т.3 а.с.77) представник позивачки наголосив про доцільність виключення з позову вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , однак у прохальній частині позову таку заяву в порядку п.5 ст.257 ЦПК України з цього питання до суду не подав, а тому суд змушений прийняти рішення з цієї вимоги, оскільки вона була заявлена раніше.

Згідно Інформації з ДРРПнНМ та РПВнНМ, ДРІ, ЄРЗВОНМщС №210239081 від 26.05.2020р. на підставі договору купівлі-продажу за реєстровим №1456 посвідченого 20.06.2012р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В. за ОСОБА_12 було зареєстроване право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка перебуває у спільній частковій власності (т.1 а.с. 35об).

З умов договору купівлі - продажу посвідченого 20.06.2012р. за р. №1456 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В. вбачається, що громадянка України ОСОБА_7 продала, а громадянка РФ ОСОБА_1 та громадянин України ОСОБА_2 купили в рівних частках за 591 445,00 гривень квартиру АДРЕСА_2 , в зв`язку з чим кожний з них набув права власності на 1/2 частину цієї квартири, а тому вона перебуває у їх спільній частковій власності (т.1 а.с.36; 156).

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За приписами ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом і майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), а тому спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно ст.ст. 356,357 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю і частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

За приписами ст.4 ЦПК та ст.15,16 ЦК України судовому захисту підлягають вимоги позивача у випадку порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи законних інтересів.

Оскільки вказаний договір купівлі-продажу та інформація з державних реєстрів однозначно свідчить про придбання квартири у спільну часткову власність обома сторонами у рівних долях, то суд доходить до висновку, що у прийнятті додаткового рішення про набуття позивачкою права власності на 1/2 частину спірної квартири немає необхідності, а тому ця вимога не підлягає задоволенню так як право власності ОСОБА_1 на належну їй 1/2 частину квартири не порушено, визнане і ніким не оспорене, в зв`язку з чим воно не потребує судового захисту.

ІV. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя апартаменту зблокованого дачного котеджу №133, який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини цього апартаменту:

Згідно Інформації з ДРРПнНМ та РПВнНМ, ДРІ, ЄРЗВОНМщС №210239081 від 26.05.2020р. на підставі договору купівлі-продажу №1094 посвідченого 21.04.2015р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. у цей день за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна №37 було зареєстровано одноосібне право приватної власності ОСОБА_12 на апартамент зблокованого дачного котеджу №133 на масиві 18 «Золотий Бугаз» Овідіопольського району Одеської області Дальницької сільради (т.1 а.с. 35).

За даними нотаріально посвідченого 21.04.2015р. договору купівлі-продажу ПАТ «ФК «Чорноморець»» у цей день 21.04.2015р. продав, а ОСОБА_2 за 433 400,00 гривень купив апартамент зблокованого дачного котеджу №133 на масиві 18 «Золотий Бугаз» (т.1 а.с.207; т.2 а.с.168-170).

10.04.2015р. відповідач в присутності свідків взяв у борг від своєї матері ОСОБА_10 900 000,00 гривень з метою придбання апартаментів у дачному масиві «Золотий Бугаз», що підтверджено наявною у матеріалах справи розпискою (т.1 а.с.184).

За даними, які містяться у трудової книжці та у формі ОК-5 ПФУ вбачається, що у 2014-2015 роках ОСОБА_2 був спортсменом ПАТ «ФК «Чорноморець»» і мав заробіток в розмірі 192 280,84 грн, а у 2015р. в розмірі 48667,00 грн (т.1 а.с.174 -178; т.2 а.с.223-224).

Оскільки апартамент під №133 був придбаний за 433 400,00 гривень і право власності на нього було оформлено одноособово на відповідача, то суд припускає, що він міг бути придбаний в тому числі і з використанням грошей, які ОСОБА_2 отримав в борг від своєї матері.

Позивачка наголосила, що апартаментом №133 керівництво ФК «Чорономорець» розрахувалося з ОСОБА_2 за борги по заробітній платі і на підтвердження цієї тези надала публікації деяких футболістів в 2015 році у інтернеті (т.2 а.с.206-216).

Вказані твердження позивачки суд до уваги не бере оскільки з інформації, що міститься у договорі купівлі-продажу цього апартаменту вбачається, що ПАТ «ФК «Чорономорець» продав, а ОСОБА_2 купив цей апартамент.

Належних, достовірних та допустимих доказів про те, що ПАТ «ФК «Чорноморець» виплатив футболісту ОСОБА_2 заробітну плату нерухомістю ані договір купівлі продажу, ані матеріали справи не містять.

Також суд вважає, що публікації в інтернеті про фінансові проблеми ПАТ «ФК «Чорноморець» у 2015 році не можуть бути достовірним доказом про виплату цим клубом заробітної плати їх спортсмену ОСОБА_2 нерухомим майном у вигляді цього апартаменту.

За приписами п. 2 ст.61 СК України об`єктами спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 23 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України, а виплата заробітної плати у формі боргових зобов`язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється.

Згідно ст.99 Конституції грошовою одиницею України є гривня, а тому заробітна плата повинна виплачуватись у гривнях.

З огляду на вказане суд не приймає доводи позивачки про те, що апартаменти № НОМЕР_9 та 134 були отримані у власність ОСОБА_2 в якості виплати йому його заробітної плати.

Крім того, оскільки апартамент №133 не являється заробітною платою, то він не може розглядатися в якості об`єкту спільного майна подружжя в розумінні ст.61 СК України, а тому у задоволенні цієї позовної вимоги повинно бути відмовлено.

V. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя апартаменту зблокованого дачного котеджу №134, який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області та стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки вартість 1/2 частини апартаменту в сумі 1 246 877,84 гривень.

Згідно Інформації з ДРРПнНМ та РПВнНМ, ДРІ, ЄРЗВОНМщС №211678628 від 06.06.2020р. право власності на апартамент зблокованого дачного котеджу №134, який розташований на масиві №18 «Золотий Бугаз», Дальницької сільської Ради Овідіопольського району Одеської області 24.07.2017р. було зареєстроване за ОСОБА_13 (т.1 а.с.41).

Відповідно до роз`яснень викладених у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України N11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, а сам поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Дійсна, або ринкова вартість майна встановлюються шляхом проведення судової оціночної експертизи або шляхом отримання висновку сертифікованого суб`єкта оціночної діяльності.

На думку суду таким чином має визначатися і вартість майна, яке було придбане чоловіком і жінкою під час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу.

З договору дарування посвідченого 24.07.2017р. за реєстровим №2573 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко О.В. вбачається, що у цей день ОСОБА_2 подарував ОСОБА_13 апартамент зблокованого дачного котеджу №134, який знаходиться за вищевказаною адресою і який належав відповідачу на підставі договору купівлі-продажу №1097 посвідченого 21.04.2015р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А.(т.1 а.с.132-133; т.2 а.с.248).

Вартість апартаменту на день складання 24.07.2017р. договору дарування за експертною оцінкою становила 150 095,54 гривень, про що вказано у самому договорі, а тому вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 вартості 1/2 частини в сумі 1 246 877,84 гривень, яка у декілька разів перевищує вартість апартаменту вказану у договорі суд вважає не обґрунтованою, оскільки позивачкою належним чином не доведена вартість 1/2 частини спірного апартаменту у такому розмірі.

Згідно Договору купівлі-продажу посвідченого 21.04.2015р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. за реєстровим №1097 вбачається, що ПАТ «Футбольний клуб «Чорноморець»», а ОСОБА_2 одноособово купив апартамент №134; участь у придбанні цього майна позивачка не приймала; договір купівлі-продажу не приховував ніякі інші угоди (т.3 а.с.41-43), а тому вимоги позивачки стосовного цього апартаменту №134 не підлягають задоволенню.

Представником позивачки адвокатом Чумаченко С.О. суду були надані копії розписок ОСОБА_1 , які вона 01.03.2015р. дала своєї матері ОСОБА_14 про отримання у неї в борг 270 000,00 гривень (т.2 а.с.219), а 03.04.2015р. дала громадянці ОСОБА_15 про отримання у неї в борг 680 000,00 гривень (т.2 а.с.220) на придбання двох апартаментів на масиві «Золотий Бугаз» Овідіопольського району Одеської області.

Суд вказані боргові розписки до уваги не бере, так як позивачкою не доведений факт вкладання цих грошей у придбання саме цих апартаментів №133 та №134.

За наявності отриманих грошей у борг, позивачці при укладенні договорів купівлі - продажу апартаментів №133 та №134 ніщо не заважало набути статусу покупця у цих договорах і належним чином оформити своє право власності на 1/2 частину нерухомого майна, як це було нею зроблено у 2012р. під час придбання квартири АДРЕСА_2 .

У цьому випадку право власності позивачки на апартаменти №133 та 134 було би доведено належними, допустимими і достовірними доказами, якими є договори купівлі продажу цього нерухомого майна.

VІ. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля «Hyundai Тucson реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_3 та стягнення з відповідача на користь позивачки вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в сумі 285 325,00 гривень.

Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10 від 14.02.2017р. та витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів та за ОСОБА_2 14.02.2017р. було зареєстроване право власності на автомобіль «Hundai Tucson» державний номер НОМЕР_2 номер шасі НОМЕР_3 (т.1 а.с.37,38).

За Висновком судового експерта Крутих Є.О. №28-20 від 15.02.2021р. судової товарознавчої експертизи по дослідженню колісного транспортного засобу вказаний автомобіль «Hundai Tucson» станом на 10.02.2021р. становив 516 650,00 грн (т.3 а.с. 94-97), а тому вартість 1/2 його частини становить 285 325,00 гривень.

Так як позивачкою не доведена участь своїми грошима або своєю працею у придбанні у спільну сумісну власність рухомого та нерухомого майна, то суд не вбачає підстав для задоволення її позовних вимог в тому числі і визнанні права власності на 1/2 частину спірного автомобіля, а відповідно і стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини його вартості.

VІІ. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_3 та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частки вказаної квартири АДРЕСА_3 в сумі 922 212,50 гривень.

За даними Висновку експерта №ЕС-2401-1-12746.21 за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи, який був складений 29.06.2021р. судовим експертом Клівак О.В. ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 станом на 26.02.2016р. становила 1 844 425 гривень, а тому 1/2 її частина була вартістю у 922 212,50 гривень (т.3 а.с.101-154).

З Інформації з ДРРПнНМ та РПВнНМ, ДРІ, ЄРЗВОНМщС №210238457 від 26.05.2020р. вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 було 12.06.2019р. зареєстроване на ОСОБА_10 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_2 (т.1 а/с 39,40).

За договором №408/2 «Про дольову участь у будівництві житла» укладеного 06.01.2006р. між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_16 товариство було зобов`язане до 1-го кварталу 2008р. побудувати квартиру АДРЕСА_3 і передати її у власність ОСОБА_16 , а остання оплатити її будівництво в розмірі 719625,00 грн, що було еквівалентно 142500 доларів США по курсу НБУ (т.1 а.с.212 216).

Згідно додаткової угоди №2, яка була укладена 08.02.2016р. між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_16 , ОСОБА_2 (місце мешкання АДРЕСА_15 ) та ОСОБА_1 (місце мешкання АДРЕСА_16 ) пайщик ОСОБА_16 передала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли її обов`язки щодо дольової участі у будівництві вищевказаного житла. Відомостей про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відшкодували ОСОБА_16 внесені нею 719625,00 грн (142500 доларів США) ця угода не містить (т.1 а.с.218).

Згідно додаткової угоди №3, яка була укладена 15.02.2016р. між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_2 (місце мешкання АДРЕСА_15 ) та ОСОБА_1 (місце мешкання АДРЕСА_16 ) пайщик ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв обов`язки ОСОБА_1 щодо дольової участі у будівництві вищевказаного житла (т.1 а.с.219).

Таким чином позивачка ОСОБА_1 15.02.2016р. відмовилась від майнових прав на спірну квартиру АДРЕСА_17 .

Згідно п.7 цієї додаткової угоди №3 від 15.02.2016р. ОСОБА_1 на час укладання вказаної угоди ніяких претензій ані до ТОВ «Берег-Будгрупп», ані до ОСОБА_2 не мала, що беззаперечно свідчить про відсутність будь яких грошових зобов`язань відповідача перед позивачкою.

Згідно додаткової угоди №4, яка була укладена 26.02.2016р. між ТОВ «Берег-Будгруп», ОСОБА_2 (місце мешкання АДРЕСА_15 ) та ОСОБА_10 (місце мешкання АДРЕСА_15 ) відповідач передав, а його мати ОСОБА_10 прийняла обов`язки сина щодо дольової участі у будівництві вищевказаного житла (т.1 а.с.220).

За приписами ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. При цьому слід враховувати, що, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації, а до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Матеріали справи не містять даних про те, що за 7 діб у період з 08.02.2016р. (дата укладення додаткової угоди №2 до договору №408/2) по 15.02.2016р. (дата укладення додаткової угоди №3 до договору №408/2), будинок АДРЕСА_9 був завершений будівництвом, зданий до експлуатації і на нього було оформлено чиєсь право власності.

З Інформації з ДРРПнНМ та РПВнНМ, ДРІ, ЄРЗВОНМщС №210238457 від 26.05.2020р. (т.1 а/с 39,40). вбачається, що після припинення стосунків з позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 щодо їх дольової участі у будівництві будинку ТОВ «Берег-Будгрупп» 05.04.2016р. склало акт приймання-передачі нерухомого майна під №18, а право власності ОСОБА_10 - матері відповідача на спірну квартиру було зареєстроване державним реєстратором Вальваковим Д.Г. лише 12.06.2019 року.

Відтак, спірна квартира АДРЕСА_17 на час укладення додаткових угод №2 (08.02.2016р.) та АДРЕСА_18 (15.02.2016р) до договору №408/2 не перебувала у статусі окремого об`єкту нерухомого майна, являла з себе набір будівельних матеріалів, а тому спір стосувався лише прав на отримання у власність квартири у майбутньому від яких позивачка відмовилась, уклавши вищевказані угоди №2 та №3.

З огляду на вказане суд не вбачає підстав для визнання спірної квартири АДРЕСА_17 як об`єкта нерухомого майна в якості спільної сумісної власності подружжя, яке начебто було придбане ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 08.02.2016р. по 15.02.2016р. і вважає, що позивачкою у цієї частині обраний неправильний спосіб захисту свого права, а тому у задоволенні вимоги про визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру відмовляє.

Крім того, оскільки при передачі прав пайщиків на дольове будівництво квартири АДРЕСА_17 за вищевказаною адресою у лютому 2016р. у жодній із сторін один до одного ніяких претензій не було, то у суду не має підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частки вказаної квартири, яка станом на 25.02.2016р. (дата укладення додаткової угоди №3), тобто на час припинення правовідносин не була квартирою, в сумі 922 212,50 гривень, а тому ця вимога задоволенню не підлягає.

VІІІ. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя на машино-місце № НОМЕР_1 , яке знаходяться у буд. АДРЕСА_4 та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частки вказаного машино-місця в сумі 269 113,50 гривень.

За даними Висновку експерта №ЕС-2401-1-12746.21 за результатами проведеної оціночно-будівельної експертизи, який був складений 29.06.2021р. судовим експертом Клівак О.В. ринкова вартість машино-місця АДРЕСА_19 станом на 26.02.2016 р. становила 538 227 гривень, а тому вартість 1/2 її частин склала 269 113,50 гривень (т.3 а.с.101-154).

З Інформації з ДРРПнНМ та РПВнНМ, ДРІ, ЄРЗВОНМщС №210238457 від 26.05.2020р. вбачається, що право власності на машино-місце № НОМЕР_1 у АДРЕСА_20 було 12.06.2019р. зареєстроване на ОСОБА_10 (т.1 а/с 39,40).

За договором №34 «Про дольову участь у будівництві паркінгу», який був укладений 09.01.2006р. між ТОВ «Берег-Будгруп» та громадянкою ОСОБА_17 товариство було зобов`язане до 2-го кварталу 2014р. побудувати машино-місце під АДРЕСА_21 і передати її у власність ОСОБА_17 , а остання повинна була оплатити його будівництво в розмірі 101000,00 грн, що на той час було еквівалентно 20000,00 доларам США по курсу НБУ (т.1 а.с.221-225).

Згідно додаткової угоди №1, яка була укладена 22.02.2016р. між ТОВ «Берег-Будгрупп», ОСОБА_17 , ОСОБА_2 (місце мешкання АДРЕСА_15 ) та ОСОБА_1 (місце мешкання АДРЕСА_16 ) пайщик ОСОБА_17 передала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли її обов`язки щодо дольової участі у будівництві вищевказаного машино-місця №106. Відомостей про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відшкодували ОСОБА_17 внесені нею 101000,00 гривень цей договір не містить (т.1 а.с.225).

Згідно додаткової угоди №2, яка була укладена 25.02.2016р. між ТОВ «Берег-Будгрупп», ОСОБА_2 (місце мешкання АДРЕСА_15 ) та ОСОБА_1 (місце мешкання АДРЕСА_16 ) пайщик ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв обов`язки ОСОБА_1 щодо дольової участі у будівництві вищевказаного машино-місця № НОМЕР_1 (т.1 а.с.226).

Таким чином позивачка ОСОБА_1 25.02.2016р. відмовилась від майнових прав на спірне машино-місце № НОМЕР_1 .

Згідно п.7 цієї додаткової угоди №2 від 25.02.2026р. ОСОБА_1 претензій ані до ТОВ «Берег-Будгрупп» ані до ОСОБА_2 не мала, що однозначно свідчить про відсутність будь яких грошових зобов`язань відповідача перед позивачкою.

За даними додаткової угоди №3, яка була укладена 26.02.2016р. між ТОВ «Берег-Будгрупп», ОСОБА_2 (місце мешкання АДРЕСА_15 ) та ОСОБА_10 (місце мешкання АДРЕСА_15 ) відповідач передав, а його мати ОСОБА_10 прийняла обов`язки сина щодо дольової участі у будівництві вищевказаного машино-місця № НОМЕР_1 (т.1 а.с.227).

За приписами ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. При цьому слід враховувати, що, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації, а до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Матеріали справи не містять даних про те, що за 3 доби у період з 22.02.2016р. (дата укладення додаткової угоди №1) по 25.02.2016р. (дата укладення додаткової угоди №2), машино-місце №106 біля будинку АДРЕСА_9 було завершено будівництвом, здано до експлуатації і на нього було оформлено право власності.

Відтак, станом на 25.02.2016р. машино-місце №106 не перебувало у статусі об`єкта нерухомого майна.

З Інформації з ДРРПнНМ та РПВнНМ, ДРІ, ЄРЗВОНМщС №210238457 від 26.05.2020р. (т.1 а.с.39-40) вбачається, що ТОВ «Берег-Будгруп» 05.04.2016р. склала акт приймання-передачі нерухомого майна під №106/п, тобто після припинення стосунків з позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , а право власності ОСОБА_10 - матері відповідача на спірну машино-місце № НОМЕР_1 було зареєстроване державним реєстратором Вальваковим Д.Г. лише 12.06.2019 року.

З огляду на вказане суд не вбачає підстав для визнання спірного машино-місця № НОМЕР_1 в якості спільної сумісної власності подружжя і вважає, що позивачкою у цієї частині обраний неправильний спосіб захисту свого права, а тому у задоволенні вимоги про визнання права спільної сумісної власності на машино-місце відмовляє.

Оскільки при передачі прав пайщиків на дольове будівництво машино-місця № НОМЕР_1 за вищевказаною адресою у лютому 2016р. у жодній із сторін один до одного ніяких претензій не було, то у суду не має підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частки вказаного машино-місця в сумі 269 113,50 гривень, а тому у задоволенні цієї вимоги відмовляє.

ІХ. Щодо застосування строків позовної давності до позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю і поділу квартири та машино-місця у ЖКХ «Акапулько».

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Якушев С.І. 23.10.2020р. подав до суду заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю і поділу квартири та машино-місця у ЖКХ «Акапулько», які розташовані у АДРЕСА_20 (т.21 а.с.176-178).

Дослідивши матеріали справи суд доходить до висновку, що позивачка відмовилась від своїх майнових прав на квартиру, уклавши 15.02.2016р. з ТОВ «Берег-Будгрупп» та ОСОБА_2 додаткову угоду №3 до договору №408/2 від 06.01.2006р., а 25.02.2016р. від майнових прав на машино-місце № НОМЕР_1 , уклавши з ТОВ «Берег-Будгрупп» та ОСОБА_2 , 25.02.2016р. додаткову угоду №2 до договору №34 від 09.01.2006 р.

Таким чином, позивачка достовірно знала, що вона саме з цих дат втратила майнові права на ці об`єкти нерухомості, а тому у разі порушення її прав строк позовної давності на пред`явлення позову щодо захисту своїх прав відносно квартири у неї сплив 15.02.2019р., а відносно машино-місця №106 сплив 25.02.2019 року.

Від позивачки заяв на відновлення строків позовної давності не надходило і доказів на поважність пропуску цього строку нею суду не надавалися.

Оскільки позов подано 09.06.2020 року, то суд доходить до висновку, що строки позовної давності на вимоги, які стосуються квартири АДРЕСА_17 та машино-місця АДРЕСА_19 сплили 15.02.2019р. і 25.02.2019р., що є самостійною підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог.

Однак суд приписи законодавства пов`язані з пропуском позовної давності не застосовує, оскільки у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено по суті на підставі норм матеріального, а не процесуального права.

Х. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми сплаченої позивачкою судового збору.

У первісній та наступних позовних заявах позивачкою була наголошена вимога про стягнення з відповідача на її користь судових витрат у вигляді судового збору.

Позивачкою при поданні позову було сплачено 6306,00 грн судового збору за вимогу матеріального характеру (т.1 а.с.11) та 840,00 грн за заяву про забезпечення позову, що загалом становить 7 146 гривень.(т.1 а.с.12).

Відповідач вимог про відшкодування судових витрат в порядку ст.134 ЦПК України не заявляв, а тому суд це питання стосовно відповідача не розглядав.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір розподіляється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, то і у задоволенні вимоги про відшкодування судового збору повинно бути відмовлено.

ХІ. Щодо заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1. ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно ч.8 ст. 264 ЦПК України, суд при ухваленні рішення з`ясовує питання про наявність підстав для скасування заходів забезпечення позову.

За приписами п. 9 та 10 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову і у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Оскільки суд відмовляє позивачці ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то заходи забезпечення позову у вигляді арешту, які були застосовані Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 13.10.2020 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст.2-13,76-80,141,258,263-265,266, 268 ЦПК України

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Заходи забезпечення позову, які були застосовані ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 13.10.2020 року у вигляді накладення арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , апартамент зблокованого дачного котеджу №133 на масиві №18 «Золотий Бугаз» Овідіопольського району Одеської області Дальницької сільради та автомобіль «Hundai Tucson» державний номер НОМЕР_2 номер шасі НОМЕР_3 скасувати.

Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Кириченко П.Л.