Справа № 182/2652/25
Провадження № 2/0182/2324/2025
У Х В А Л А

Іменем України

19.06.2025 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди

-

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2025 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху, виходячи з наступного.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Як вбачалось з матеріалів, вимоги вищевказаної норми позивачем не виконані, оскільки позовна заява не містила усіх даних учасників справи, передбачених п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, зокрема, відсутні відомості про ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, наявність або відсутність електронного кабінету відповідача.

Згідно із ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється, відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право», для подання позову в український суд проти будь-якої іноземної держави необхідно отримати на це відповідну згоду від компетентних органів такої держави.

Проте, постановою Верховного Суду від 14.04.2022 року по справі № 308/9708/191 викладено правову позицію, що «після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни»

Крім того, Верховним Судом зазначено, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, а з 24.02.2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф».

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Окрім цього, позивачем при звернені до суду з даним позовом, як на підставу звільнення від сплати судового збору, міститься посилання на п.22 ч.5 ЗУ «Про судовий збір», що, на його думку, наділяє його правом на вищевказане звільнення від сплати судового збору. Однак, без належного підтвердження та без долучення відповідних доказів, дане твердження до уваги судом не приймалось, виходячи з наступного.

Відповідно до положень пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Як вбачалось з матеріалів справи, позивач обґрунтовує завдану йому моральну шкоду самим фактом збройної агресії іншої держави відносно України, проте, із диспозиції статті підставами звільнення зазначено причинний зв`язок особи з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення особи з тимчасово окупованих територій України, або загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Однак, із позовної заяви факти проживання позивача на тимчасово окупованій території чи вимушене переселення позивача з тимчасово окупованої території, чи загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі, викрадення або знищення чи пошкодження нерухомого чи рухомого майна позивача, не встановлено.

Тому, відповідно до п.п.1 п.1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2025 року на одну особу в розрахунку на місяць становить 3 028 грн. 00 коп.

Отже, за позовну заяву майнового характеру, подану фізичною особою, сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 1 211 грн. 20 коп. та не більше 15 140 грн. 00 коп.

Як вбачалось зі змісту поданої позовної заяви, вона містить вимогу майнового характеру, а саме: стягнення моральної школи в розмірі 1 197 604 доларів США та матеріальної шкоди в розмірі 1 990 149 доларів США.

Таким чином, з урахуванням заявлених двох самостійних вимог, та на підставі ЗУ «Про судовий збір», судовий збір повинен бути сплачено за кожну із заявлених вимог окремо в загальному розмірі 765 140 грн. 00 коп., який складається з наступного: 15 140 грн. 00 коп. за вимогу майнового характеру та 750 000 грн. 00 коп. за вимогу щодо стягнення моральної школи.

Окрім цього, відповідно до п.5 ч.2 ст.175 ЦПУ України, позовна заява повинна мітити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та докази, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до постанови КМ України «Про деякі питання забезпечення функціонування Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України» від 13.06.2023 року № 624, документи, що підтверджують знищення об`єкта нерухомого майна - це акти ДСНС, довідки Національної поліції, акти про пожежу тощо.

Натомість, матеріали справи не містили актів ДСНС, довідок з НПУ, актів про пожежі та інших документів, які б були належними та допустимими доказами у справі, попри це, окрім позовної заяви, стороною позивача до суду було надано лише документи, які посвідчують особу як громадянина України.

Ухвала Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2025 року позивачу була направлена за адресою, яка вказана в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1 . Однак, 18 червня 2025 року поштова кореспонденція була повернута до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Тому, суддя, ознайомившись з матеріалами справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 1 ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження під час провадження справи).

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

При цьому, суддя вважає за необхідне зазначити, що, відповідно до частин 1 та 3 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень», судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень містяться текст ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, тобто, вказане свідчить, що позивач мав можливість слідкувати за станом руху його позовної заяви та своєчасно усунути її недоліки.

Відповідно до загальних норм процесуального Кодексу, права та обов`язки сторін є рівними і сторони спору мають право на справедливий суд та обов`язок сприяти суду у справедливому розгляді справи шляхом добросовісної поведінки та надання доказів.

Добросовісність учасників судового процесу зокрема полягає у тому щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати усі правила та приймати заходи до обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судовими органами обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення.

Такі висновки також виклав Верховний Суд в постанові від 31 січня 2019 року в справі № 753/21967/15-ц. Однак, у встановлений строк, ані до сьогоднішнього часу недоліки, перелічені у вищезгаданій ухвалі, усунуті не були, позивач заяв та документів до суду не подавав.

Також, слід зазначити, що саме звернення особи до суду з позовною заявою не спричиняє безумовного відкриття провадження у справі. Адже суддя, відкриваючи провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала позовну заяву, порядку здійснення права на звернення до суду. Процесуальним наслідком недотримання позивачем умов реалізації права на звернення до цього суду з позовною заявою є залишення її без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

З огляду на викладене, суддя може вирішити питання про відкриття, повернення чи відмову у відкритті провадження по справі, яка не була належним чином оформлена та містила недоліки, лише після їх усунення. При цьому, у ЦПК України відсутні винятки з указаного порядку.

Здійснивши аналіз норм законодавства, можна зробити висновок, що суд, так і особа, яка подала позовну заяву, наділена низкою процесуальних прав та обов`язків. Зокрема, в разі подання особою позовної заяви оформленої з порушенням вимог статей 175 і 177 ЦПК України, або без сплати судового збору за подання такої позовної заяви суддя зобов`язаний постановити ухвалу про залишення позову без руху із зазначенням його недоліків.

Також слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. У зв`язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо) не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

З урахуванням вище викладеного та зазначеного, позивач відповідно до ухвали суду від 23 травня 2025 року, не виконав вимоги, визначені ч.1 ст.185 ЦПК України, у встановлений судом строк та з заявою про продовження строку для усунення недоліків у позові, станом на 19 червня 2025 року не звертався, тому, згідно ч.3 ст.185 ЦПК України, матеріали позовної заяви вважаються неподаними і повертаються позивачу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.175, 177, 185, 353 ЦПК України, суддя -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди - вважати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що, згідно з ч.7 ст.185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал