КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року

справа № 381/890/24

провадження № 22-ц/824/3300/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Шереметьєвій М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року, постановлене під головуванням судді Ковалевської Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про встановлення факту належності диплома та трудової книжки, визнання особи такою, що має право на перерахування пенсії, скасування рішення та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період, зобов`язання виплатити недоотриману суму пенсійних нарахувань, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заяваОСОБА_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в період часу з 01 лютого 1972 року до 28 лютого 1976 року навчався у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР, що підтверджується дипломом з відзнакою серії НОМЕР_1 , де його прізвище помилково вказане як « ОСОБА_2 ».

Після закінчення технікуму позивача прийняли на роботу до Верхівського сільськогосподарського технікуму на посаду бригадира садово-огородньої бригади, та в його трудовій книжці знову помилково зроблено запис прізвища « ОСОБА_2 », на підставі даних взятих з диплому технікуму.

Позивач зазначає, що період його навчання з 01 вересня 1972 року до 28 лютого 1976 року у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР підлягає до включенню до трудового стажу на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Окрім того, згідно з архівною довідкою від 27 грудня 1972 року № 276, виданою Тростянецьким районним трудовим архівом в книгах обліку трудового стажу немає даних про нарахований трудовий стаж ОСОБА_1 за 1972 рік, але в книгах з нарахування заробітної плати є дані про нарахування заробітної плати і відпрацьовані трудодні.

У 2016 році позивач вийшов на пенсію з інвалідності та отримав пенсійне посвідчення.

Однак, відповідно до довідки-розрахунку страхового стажу, позивачу було включено до страхового стажу за 1972 рік 25 робочих днів, замість 50. Також, до загального страхового стажу не було враховано період його навчання у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР, а саме в період часу з 01 вересня 1972 року до 28 лютого 1976 року, тобто 3 роки 6 місяців.

Окрім того, не було враховано до загального трудового стажу ОСОБА_1 період його трудової діяльності на посаді начальника цеху кормового виробництва у радгоспі (совхоз) «Дружба» у період часу з 12 вересня 1981 року до 15 травня 1982 року, тобто 8 місяців і 3 дні.

Зазначене відбулося у зв`язку з тим, що у дипломі та додатку до диплома, а також у трудовій книжці прізвище позивача вказане як « ОСОБА_2 ». Натомість, завдяки довідці від 15 січня 2014 року № 1 ОСОБА_1 було зараховано трудовий стаж старшого робітника саду і огородництва по учгоспу Верхівського сільськогосподарського технікуму МСГ УРСР за період часу з 01 березня до 01 липня 1976 року.

При зверненні позивача до відповідача щодо перерахунку пенсії, рішенням від 14 листопада 2022 року відділ перерахунків пенсії № 3 управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області відмовив йому у перерахунку у зв`язку з відсутністю правових підстав.

Позивач зазначає, що це рішення відповідача є незаконним, а неправильне зазначення прізвища в дипломі та трудовій книжці не спростовує факту набуття ним трудового страхового стажу і права на отримання відповідно до нього перерахунку пенсії.

Позивач просить суд:

встановити юридичний факт належності йому, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його трудової книжки, виданої на ім`я « ОСОБА_3 » 1957 року народження від 05 квітня 1976 року, та диплома з відзнакою серії НОМЕР_1 , виданого 28 лютого 1976 року на ім`я « ОСОБА_3 »;

визнати його право на перерахунок пенсії у зв`язку з неврахуванням органами пенсійного фонду частини трудового стажу;

скасувати рішення від 14 листопада 2022 року № 52 Головного управління Пенсійного фонду в Полтавській області про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 за його заявою від 09 листопада 2022 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Київській області перерахувати розмір пенсійних виплат ОСОБА_1 в розмірі визначеному статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і включити до трудового (страхового) стажу: 25 робочих днів в АКПП «Іскра» в період часу з червня 1972 року (включно) до серпня 1972 року (включно); 3 роки 6 місяців періоду навчання у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР з 01 вересня 1972 року до 28 лютого 1976 року; 8 місяців і 3 дні трудової діяльності на посаді начальника цеху кормового виробництва у радгоспі (совхоз) «Дружба» у період часу з 12 вересня 1981 року до 15 травня 1982 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Київській області виплатити ОСОБА_1 недоотриману суму пенсійних нарахувань починаючи з 16 грудня 2013 року до дня фактичного вчинення перерахунку відповідно до порядку, визначеному статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про встановлення факту належності диплома та трудової книжки, визнання особи такою, що має право на перерахування пенсії, скасування рішення та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період, зобов`язання виплатити недоотриманої суми пенсійних нарахувань задоволено частково.

Встановлено факт належності ОСОБА_1 його трудової книжки виданої на ім`я « ОСОБА_3 », 1957 року народження від 05 квітня 1976 року та диплома з відзнакою серії НОМЕР_1 виданого 28 лютого 1976 року на ім`я « ОСОБА_3 ».

Визнано право ОСОБА_1 на перерахування пенсії у зв`язку з неврахуванням органами пенсійного фонду частини його трудового стажу.

Провадження у частині позовних вимог про скасування рішення та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період, зобов`язання виплатити недоотриману суму пенсійних нарахувань закрити.

Не погоджуючись частково із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення в частині закриття провадження у справі скасувати, постановити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

В іншій частині судове рішення не оскаржується на в апеляційному порядку не переглядається.

Вимоги обґрунтовані тим, що позовні вимоги щодо скасування рішення про відмову у перерахунку пенсії та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період, зобов`язання виплатити недоотриману суму пенсійних виплат за відповідний період, зобов`язання виплатити недоотриману суми пенсійних нарахувань є похідними від задоволених судом позовних вимог. Зазначає, що такі позовні вимоги не можна розглядати окремо.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Закриваючи провадження у справі в частині вимог про скасування рішення та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період, зобов`язання виплатити недоотриману суму пенсійних нарахувань, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Хоча позивач і обґрунтовував свої позовні вимоги нормами і цивільного (сімейного) права, правильним є віднесення цього спору в цій частині до категорії саме адміністративних, оскільки визначальними за наведених у ньому обставин є процедурно-правовий порядок.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Козинці Тростянецького району Вінницької області (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Козятинською сільрадою 28 лютого 1957 року).

Цей факт підтверджено також копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Яготинським РВ ГУ МВС України в Київській області 07 грудня 2010 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 01 вересня 1972 року до 28 лютого 1976 року позивач ОСОБА_1 навчався у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР, що підтверджується дипломом з відзнакою серії НОМЕР_1 , виданим 28 лютого 1976 року та довідкою від 24 січня 2024 року №27-09а, виданою ВСП «Ладижинський фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету», в якій зазначено, що він був зарахований студентом першого курсу денного відділення з 01 вересня 1972 року, проте прізвище вказано як « ОСОБА_2 ». Аналогічна помилка є і в дипломі та додатку до диплому.

Після закінчення 28 лютого 1976 року Верхівського сільськогосподарського технікуму МСГ УРСР, 01 березня 1976 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до Верхівського сільськогосподарського технікуму на посаду бригадира садово-огородньої бригади на підставі наказу від 01 березня 1976 року № 47, що підтверджується копією трудової книжки, де також прізвище ОСОБА_1 помилково вказане як « ОСОБА_2 ».

Наявність помилки в написанні прізвища заявника, перешкоджає позивачу використати своє право на перерахунок пенсії.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

З аналізу вказаних процесуальних норм слідує, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити зі змісту права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 березня 2019 року у справі № 202/30/17 (провадження № 14-643цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21).

Спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсій та інших соціальних виплат, є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Подібний правовий висновок щодо юрисдикції спору викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599цс18) та від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) та інших.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року у справі № 214/1309/21 (провадження № 61-3264сво22) зроблено висновок, що «приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання справи про встановлення факту) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у адміністративному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим. Встановити факт перебування на утриманні померлого для одержання страхових виплат в разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві можливо винятково під час розгляду справи у суді адміністративної юрисдикції у зв`язку з оскарженням рішення (дій/бездіяльності) суб`єкта владних повноважень. В адміністративній справі встановлення такого факту не є самостійною метою, а є передумовою задоволення адміністративного позову».

Відповідачем за вимогами позивача щодо скасування рішення, обчислення та перерахунку пенсії є Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області та Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області, які є суб`єктами владних повноважень, що здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважені здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами має місце публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу, а отже такий спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Отже, позивач ОСОБА_1 має право на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження дій/бездіяльності, зобов`язання вчинити дії суб`єктів владних повноважень, якими є Головне управління Пенсійного фонду в Київській області та Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі в частині вимог про скасування рішення та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період, зобов`язання виплатити недоотриману суму пенсійних нарахувань, а рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді