Справа № 194/1337/24
Номер провадження № 2/194/265/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.

за участю секретаря судового засідання Коркіної Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Мерцалова Михайло Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Мерцалов М.Ю. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачем перебував у шлюбі з 20 листопада 1998 року, який був розірваний рішенням суду від 01 вересня 2021 року. Подружжям, було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу цієї квартири. Просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , а також визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, але в матеріалах справи є письмова заява представника позивача, в якій позовні вимоги підтримав, просив розглядати справу без їх участі, не заперечував проти винесення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належними чином.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.11.1998 року, актовий запис №256, який був розірваний рішенням Тернівським міським судом Дніпропетровської області від 01.09.2021 року (рішення набрало законної сиди 02 жовтня 2021 року).

Згідно висновку оцінювача фізичної особи підприємець ОСОБА_3 від 19.06.2024 року ринкова вартість, двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 на червень 2024 року, складає 103000,00 грн. без ПДВ.

Павлоградською філією державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) на виконання ухвали суду наданий лист від 01.05.2025 року, з якого вбачається, що 05 грудня 2002 року державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_2 було посвідчено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , за реєстрованим номером 4129.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Надтокою З.В. 02 грудня 2002 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 придбала у власність у ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.12.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №4129.

У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідноч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

На правовідносини, які склалися між сторонами, поширюються вимоги ст. 368 ЦК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18.

Отже, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , набута сторонами по справі внаслідок купівлі - продажу спільного майна подружжя,та є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В частині позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , слід відмовити, оскільки право власності на 1/2 частину зазначеного майна і так належить ОСОБА_2 , так як поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі спільної часткової власності подружжя. При цьому, суд також враховує, що така позовна вимога є неефективним способом захисту.

Близькі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача стягує судовий збір у розмірі 484,20 грн.

Керуючись ст. ст. 19, 76, 77, 81, 131, 141, 247, 258, 264, 265, 280, 281 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги представника позивача адвоката Мерцалова Михайло Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити частково.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 право власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , судовий збір у розмірі 484,20 грн.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно процесуальним Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заява про перегляд цього рішення може бути подана відповідачем в Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст судового рішення складено 24 червня 2025 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін