КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 358/831/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10947/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів: Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Тітова М.Б., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Богуславської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно виховує малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також просив визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1-6).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16 грудня 2014 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_4 ) було укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області за актовим записом № 182. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На протязі останнього року сімейне життя між ним та відповідачкою поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Починаючи з липня 2023 року ОСОБА_2 з ним та їх дочкою не проживає. 18 квітня 2024 року рішенням Богуславського районного суду Київської області у справі № 358/279/24 шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. З липня 2023 року він самостійно виховує свою дочку та вона повністю знаходиться на його утриманні, при цьому, відповідачка участі у вихованні та забезпеченні дочки не приймає, не цікавиться її успіхами у навчанні, її духовним та фізичним розвитком. За його з дочкою місцем проживання було створено всі умови для проживання та розвитку дитини, дочка має окрему кімнату, яка облаштована всім необхідним для її навчання та відпочинку. Всі питання щодо медичного обслуговування та в разі необхідності, лікування дочки, завжди вирішує саме він та лише він відвідує сімейного лікаря з дитиною за необхідності. 23 січня 2024 року між ним та відповідачкою було укладено договір про визначення місця проживання дитини відповідно до якого дочка проживає разом з ним. За таких обставин, існує необхідність у визначенні місця проживання його малолітньої дочки разом з ним та встановлення юридичного факту самостійного її утримання та виховання для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, на здійснення медичних втручань, за потреби, на вступ на навчання, необхідно мати можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, мати право на одержання державної допомоги тощо. Через це позивач був змушений звертатися до суду із зазначеним позовом (т. 1 а.с. 1-6).

25 липня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Хоменка Р.В. до суду надійшов відзив, в якому він просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Відзив обґрунтовано тим, що за результатами ознайомлення з матеріалами позовної заяви і копіями доданих до неї документів, вимоги позивача вважає необґрунтованими, а викладені у позовній заяві обставини такими, що являються перекрученими, надуманими, неправдивими, не відповідають дійсності та не знаходять свого підтвердження наданими письмовими доказами. Із матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач не звертався до органу опіки та піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради Київської області із письмовою заявою про вирішення спору стосовно визначення місця проживання дитини, обстеження умов проживання орган опіки та піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради Київської області не проводив, висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом із позивачем - не видавав. 12.07.2024 відповідачка подала письмову заяву до виконавчого комітету Богуславської міської ради Київської області про розгляд на комісії питання про визначення місця проживання доньки ОСОБА_5 , оскільки в неї наявний спір із позивачем. Позивач в позовній заяві зазначає, що він з липня 2023 року самостійно виховує свою дочку та вона повністю знаходиться на його утриманні, при цьому, відповідачка, як стверджує позивач, участі у вихованні та забезпеченні дочки не приймає, не цікавиться її успіхами у навчанні, її духовним та фізичним розвитком. Позивач наголошує, що за його з дочкою місцем проживання було створено всі умови для проживання та розвитку дитини, дочка має окрему кімнату, яка облаштована всім необхідним для її навчання та відпочинку. З такими твердженнями та викладеними фактами, відповідачка категорично не погоджуються, оскільки вважає, що дані обставини не доведені збоку позивача належними письмовими доказами. Аргументи позивача про те, що малолітня ОСОБА_5 повністю знаходиться на його грошовому утриманні та забезпеченні, а відповідачка у забезпеченні дитини участі не приймає - не відповідає дійсності, оскільки ці факти та обставини не підтверджуються жодним доказом. Позивач не надав до суду жодного письмового доказу того, яку саме суму грошових коштів він витрачає на забезпечення доньки ОСОБА_5 щомісячно. Також, ним не була надана інформація стосовно того, що саме він купував своїй доньці за весь час її проживання з ним. Натомість, відповідачка починаючи із вересня 2023 року по липень 2024 року включно, систематично кожного місяця різними сумами перераховувала грошові кошти на банківську картку своєї дочки ОСОБА_3 , а всього за цей період було перераховано 15 300,00 грн. У відповідача відсутнє своє власне житло, де б він міг проживати разом зі своєю донькою. Відсутні будь-які докази того, що відповідачка якимось чином перешкоджала позивачу у переміщенні, здійсненні медичних втручань, його зверненні до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, отриманні державної допомоги. 23.01.2024 між позивачем та відповідачкою було укладено договір про визначення місця проживання дитини, відповідно до якого дочка ОСОБА_5 проживає разом із позивачем. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дошкою Л.А. за реєстровим №242. Для відповідачки залишається незрозумілим, чим керувався позивач, коли звертався із даною позовною заявою до суду, враховуючи наявність діючого договору про визначення місця проживання дитини, відповідно до якого дочка ОСОБА_5 і так вже проживає із позивачем (т. 1 а.с. 39-48).

07 листопада 2024 року до суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 про визнання позовних вимог, в якій вказала, що користуючись своїм правом, передбаченим положеннями ч. 1 ст.206 ЦПК України, вона повністю визнає заявлені позивачем вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Подальший розгляд справи просить проводити без її участі та без участі її представника. Обґрунтувань про визнання позову не зазначила (т. 1 а.с. 183-184).

19 листопада 2024 року до суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 в якій вона посилаючись на раніше подану заяву від 07 листопада 2024 року про визнання позовних вимог, просила не розглядати всі її та її представника клопотання по вказаній справі (т. 1 а.с. 187-188).

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно виховує малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 217-222).

Не погодившись з рішенням районного суду, 24 квітня 2025 року ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, просив скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про задоволення позову (т. 1 а.с. 231-243).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що оскаржуване рішення ухвалено із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд вважав, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини з батьком, при цьому, суд не взяв до уваги обставини і докази по справі, покази свідків та дійшов необґрунтованого висновку про відмову в позові (т. 1 а.с. 231-243).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Іжак О.І.підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Повідомлення позивача ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заява про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходила. Поряд з цим, ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням 12 травня 2025 року його представника - адвоката Божок М.І. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічной фіксації такого повідомлення. При цьому, факт належного сповіщення апелянта ОСОБА_1 підтвердив в суді апеляційної інстанції його представник - адвокат Іжак О.І. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Відповідачка ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом 19 червня 2025 року була повідомлена 31 травня 2025 року про що є відмітка про вручення адресату особисто поштового відправлення суду. Третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Богуславської міської ради була сповіщена 12 травня 2025 року про розгляд справи апеляційним судом 19 червня 2025 року повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (т. 2 а.с. 3-9).

18 червня 2025 року від позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Божка М.І. надійшли письмові заяви в яких зазначені прохання розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника - адвоката Божка М.І. проте за участі тільки одного його представника - адвоката Іжака О.І. (т. 2 а.с. 22-25)

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який між ними розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області № 358/279/24 від 18.04.2024 (т. 1 а.с. 10).

Під час перебування у шлюбі у сторін по справі народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 06 травня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 65, де батьками дитини ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , записано: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 11).

ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_1 , що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов проживання від 25.12.2023, 04.01.2024, 21.04.2024, 29.07.2024 та довідками про склад сім`ї: за № 100 від 12.01.2024; за №1468 від 29.07.2024 (т. 1 а.с. 14, 15, 16, 17, 140, 141).

23 січня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про визначення місця проживання дитини, який посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Дошкою Л.А. за реєстровим № 242, відповідно до якого місце проживання дитини батьки визначили місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 . Договір діє до часу настання повноліття дитини (п.4.1 Договору). Відповідно до п. 3.2.1 Договору мати дитини взяла на себе зобов`язання брати участь у виховання та духовному розвитку дитини, незалежно від стосунків із батьком дитини (т. 1 а.с. 12).

З довідки директора ОЗО Богуславський академічний ліцей № 1 Богуславської міської ради Київської області Івченко К.А. за №65 від 16.02.2024 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в 4-А класі. Батько дитини ОСОБА_1 спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям дочки. Мати ОСОБА_6 контакту з закладом освіти не підтримує, із вчителями не спілкується (т. 1 а.с.18).

Із характеристики на ученицю 4-А класу опорного закладу освіти Богуславського академічного ліцею №1 Богуславської міської ради ОСОБА_3 вбачається, що вона позитивно характеризується за місцем навчання. Також зазначено, що батько ОСОБА_7 бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, забезпечує високий рівень навчання дитини. Мати ОСОБА_8 із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере, з класним керівником на зв`язок не виходить і не відвідує батьківські збори (т. 1 а.с.19).

Згідно довідки КНП Богуславської міської ради «Богуславський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» за № 198 від 08.02.2024, ОСОБА_3 має діагноз Аденоїдні вегетації, стан після операції (ХІІ - 2023). На прийомі дитина перебувала з батьком ОСОБА_1 . Мати дитини останнім часом до лікаря з дитиною не з`являлася (т. 1 а.с.20).

Відповідно до характеристики депутата Богуславської міської ради ОСОБА_9 , ОСОБА_1 за період проживання за адресою: АДРЕСА_1 , характеризується виключно з позитивної сторони. ОСОБА_1 самостійно виховує свою малолітню дочку ОСОБА_3 , яка разом з ним проживає (т. 1 а.с. 22).

Копією договору купівлі-продажу АВР №548657 від 17.03.2001, підтверджено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.135).

Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №575250 від 24.02.2006, та копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №575249 від 24.02.2006, ОСОБА_1 є власником земельних ділянок, що розташовані по АДРЕСА_2 , а саме: площею 0,1879 га, цільове призначення - для особистого селянського господарства; площею 0,2477 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с.136,137).

Довідкою про доходи № 0859 8985 3333 1804 від 29.07.2024 підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Київській області та отримує пенсію за вислугою років (т. 1 а.с.142).

З копій платіжних інструкцій АТ КБ «Приватбанк» вбачається в період з 07.09.2023 по 06.07.2024, окремими платежами, перерахування грошових коштів відповідачкою ОСОБА_2 дочці ОСОБА_3 , призначення платежу - переказ власних коштів (т. 1 а.с. 52-64).

Перерахування грошових коштів з картки ОСОБА_3 на карту ОСОБА_2 здійснювалося відповідачкою в період з 01.09.2023 по 16.07.2024, що підтверджується платіжними інструкціями АТ КБ «Приватбанк» (т. 1 а.с.143-175).

Судовим наказом Богуславського районного суду Київської області у справі №358/372/24 від 25 березня 2024 року з відповідачки ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 04 березня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується долученою в судовому засіданні 10.03.2025 до матеріалів справи копію судового наказу.

Відповідачка ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів за період з березня 2024 року по серпень 2024 року в загальному розмірі 28 079,71 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 16.09.2024 (т. 1 а.с.181).

Висновком органу опіки і піклування Богуславської міської ради Київської області затвердженим рішенням виконавчого комітету Богуславської міської ради 21.08.2024 № 227/9, визначено, що виконавчий комітет Богуславської міської ради як орган опіки та піклування вважає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує добровільна домовленість щодо місця визначення проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а відтак вбачається відсутність спору між батьками дитини (т. 1 а.с. 118).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, права позивача відповідачем не порушені та відсутні законні підстави для визначення судовим рішенням місця проживання дитини у відповідності до ч. 1 ст. 161 СК України.

Колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі - СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 215/4452/16-ц (провадження № 61-1145св19) вказано, що презумпція на користь матері у справах щодо дітей, яка покладена в основу рішення суду першої інстанції, не підтверджується на рівні Організації Об`єднаних Націй, що випливає з Декларації або прецедентної практики ЄСПЛ, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592св19) зазначено, що із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. […] Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У випадку однакового ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та однакової прихильності дитини до обох із батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, ким створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

У постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 205/1621/18 (провадження № 61-23366св19) вказано, що до інших обставин, що мають істотне значення під час вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17 (провадження № 61-37492св18) зазначено, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 164/812/21 (провадження № 61-4527св22) вказано, що вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з того, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, оскільки дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас, у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З системного аналізу вказаних норм права вбачається, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, що складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимоги про захист порушеного права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, у позовній заяві повинна чітко зазначити, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якого пред`явлено позов, та призначає, які саме дії необхідно вчинити судом для відновлення права. У своєму розгляді суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи воно буде відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову, як способу захисту права чи інтересу, важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, особою до якої пред`явлено позов.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини разом із ним, оскільки позивачем не доведено, що його права порушені відповідачем.

А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.

Фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає і продовжує проживати. Сторони по справі уклали нотаріально посвідчений 23 січня 2024 року «Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, та визначення місця проживання дитини», яким врегулювали спірні питання (т. 1 а.с. 12).

Мати дитини визнала позовні вимоги про що подала письмову заяву та не вимагає зміни місця проживання дитини і у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною (т. 1 а.с. 183-187).

До аналогічних висновків прийшов і Верховний Суд у постанові від 10 липня 2024 року по справі № 127/16211/23.

За висновком органу опіки і піклування Богуславської міської ради Київської області затвердженим рішенням виконавчого комітету Богуславської міської ради 21.08.2024 № 227/9, визначено, що виконавчий комітет Богуславської міської ради як орган опіки та піклування вважає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує добровільна домовленість щодо місця визначення проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а відтак вбачається відсутність спору між батьками дитини (т. 1 а.с. 118).

Цих обставин, зокрема відсутності спору щодо визначення місця проживання дитини з батьком позивач ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не заперечував, (т. 1 а.с. 232-233).

Доводи апелянта в апеляційній скарзі, що відповідачка намагалась порушити вищевказаний нотаріально посвідчений договір, погрожувала забрати доньку, не мала намір такий договір укладати, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив.

Показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , показання допитаного районним судом як свідка ОСОБА_1 вищевказаних висновків не спростовують не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позовних вимог, а тому судом першої інстанції обґрунтовано відхилені.

З огляду на положення ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на новостворені (після ухвалення оскаржуваного рішення суду) докази: характеристика ОСОБА_3 від 07 квітня 2025 року, довідка поліклініки від 02 квітня 2025 року та Довідку про участь батьків у шкільному житті дитини від 08 квітня 2025 року № 191 (т. 1 а.с. 235-237).

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення районного суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 20 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов