КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2109/2025
справа №760/4931/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Верланова С.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ішуніної Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова» про визнання незаконними наказів та поновлення на роботі, -

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова» про визнання незаконними наказів та поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивує тим, що у 1983 році позивач прийнятий на роботу до Київського інституту серцево-судинної хірургії, який на теперішній час має назву Державна установа «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова». При зарахуванні позивача на роботу з роботодавцем погоджено, що він буде виконувати виключно імунологічні дослідження, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду міста Києва від 24 квітня 1989 року.

07 серпня 2009 року наказом відповідача №208к позивача відсторонено від роботи у зв`язку із ухиленням від проходження стажування та атестації.

Через 13 років після його відсторонення відповідачем надіслано лист від 18 січня 2022 року №04-34/98 та лист від 07 лютого 2022 року №04-34/226 із пропозицією пройти стажування та атестацію за лікарською спеціальністю імунолога.

Позивач зазначає, що в цілому він погодився із вказаною пропозицією, однак з метою з`ясування інформації щодо того, за якою саме спеціальністю йому потрібно пройти стажування та атестацію, 21 лютого 2022 року він прийшов на особистий прийом до керівництва відповідача, під час якого заступник директора не зміг пояснити, з якої спеціальності позивач повинен пройти стажування та атестацію.

У зв`язку із викладеним, 25 лютого 2022 року позивач подав на ім`я директора відповідача Лазоришинця В.В. та на ім`я головного лікаря Сіромахи С.О. заяву про те, що не заперечує проти стажування та атестації за лікарською спеціальністю «імунологія», в якій зазначив, що відповідно до списку МОЗ України існує три лікарських спеціальності та посади з імунології (лікар-імунолог, лікар-імунолог клінічний та лікар-лаборант-імунолог), тому просив уточнити, за якою саме спеціальністю необхідно пройти атестацію, що відповідала б його посаді в штатному розписі та посадовій інструкції.

Не отримавши відповіді на вказану заяву, 14 квітня 2022 року позивач звернувся з письмовою заявою, направленою рекомендованим повідомленням, до директора відповідача та головного лікаря, в якій просив надати відповідь на заяви від 25 лютого 2022 року та знову підтвердив згоду пройти стажування та атестацію за конкретною лікарською спеціальністю в галузі імунології. Однак відповіді на вказані заяви не отримав, тому звернувся до суду з позовними вимогами про зобов`язання Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова» надати письмову відповідь на відповідні заяви.

В межах зазначеної справи позивачем отримано відзив, з якого йому стало відомо, що відповідно до наказу відповідача від 12 серпня 2022 року № 422-п позивача звільнено із займаної посади.

Відповідно до вказаного наказу відповідач звільнив позивача з посади лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії з 12 серпня 2022 року у зв`язку із невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України, відмовою від проходження стажування або курсів спеціалізації за своєю спеціальністю.

Підставою для видачі вказаного наказу є подання від 05 серпня 2009 року про відсторонення від роботи у зв`язку із відсутністю необхідного подання про звільнення; наказ від 07 серпня 2009 року № 208 про відсторонення; листи від 23 червня 2009 року, 18 січня 2022 року та від 07 лютого 2022 року з однаковою пропозицією пройти стажування та атестацію за лікарською спеціальністю імунолога.

Позивач уважає зазначений наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в ньому викладені неправдиві відомості.

Зокрема, він ніколи не працював в клінічно-діагностичній лабораторії та не відмовлявся від стажування і атестації, а лише намагався з`ясувати у посадових осіб, за якою саме спеціальністю необхідно пройти стажування і атестацію.

Крім того, відповідно до норм чинного законодавства за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано одне дисциплінарне стягнення та не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Оскільки листи відповідача з пропозицією стажування були надіслані позивачеві 18 січня 2022 року та 07 лютого 2022 року, а наказ виданий 12 серпня 2022 року, у тому числі, на підставі вказаних листів, тобто з порушенням строку. Окрім того, підстави для звільнення зазначені ті ж самі, що були зазначені і в наказі про відсторонення від 07 серпня 2009 року, тому вважає наказ про звільнення повторним дисциплінарним стягненням за той самий дисциплінарний проступок в умовах дії попереднього наказу про дисциплінарне стягнення.

Також, зазначений вище наказ про звільнення винесено в період воєнного стану і дії Наказу МОЗ України від 04 серпня 2022 року № 1415 «Про особливості атестації працівників сфери охорони здоров`я та продовження терміну дії сертифікатів спеціаліста, посвідчень про кваліфікаційну категорію в період воєнного стану», згідно з яким прийнято рішення зупинити проведення атестації працівників сфери охорони здоров`я та поновити її через 60 днів після припинення чи скасування воєнного стану в Україні.

Водночас, наказ про звільнення не був виданий у день звільнення, а отриманий позивачем лише 01 березня 2023 року.

Що стосується наказу з персоналу від 22 червня 2021 року № 106-П, яким позивача переведено з біохімічної лабораторії до клініко-діагностичної лабораторії з 01 липня 2021 року, то позивач також уважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач не пропонував йому працювати в новоутвореній лабораторії за спеціальністю, визначеною його посадовою інструкцією «лабораторна імунологія», обумовленої трудовим договором і не запрошував його згоди на переведення в клінічно-діагностичну лабораторію, т на думку позивача, таке переведення виходить за межі його спеціальності та трудового договору.

При переведенні відповідач не здійснив редагування назви посадової інструкції позивача, а саме інструкції лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії з правами та обов`язками щодо імунологічних досліджень та не ознайомив його з цією інструкцією.

Крім того, вищевказаний наказ видано передчасно, оскільки він датований 22 червня 2021 року, а Положення про клініко-діагностичну лабораторію видано 12 липня 2021 року.

Також, на думку позивача, наказ з персоналу виданий з порушенням топографічних вимог в пункті його персональних даних та посади, оскільки текст розміщений в іншому порядку, рядок вже зайнятий даними про іншу особу, без будь-якого знаку відокремлення, а також без наявності передбаченої графи для розпису про згоду на переведення. Крім того, відповідачем не надано доказів занесення цього наказу про переведення в трудову книжку.

Мотивуючи наведеним, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить визнати протиправним та скасувати наказ від 22 червня 2021 року № 106-П в частині, що стосується його переведення; визнати протиправним, скасувати наказ від 12 серпня 2022 року № 422-П про його звільнення та поновити його на попередній роботі.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом не враховано звільнення позивача з порушенням порядку звільнення, а саме відповідач не ознайомив позивача з наказом про звільнення, відповідач не видав позивачу копію наказу про звільнення у день його звільнення, відповідач не надав йому письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні у день звільнення, відповідач не видав позивачу трудову книжку в день його звільнення.

Вказує, що він погодився пройти стажування, однак звернув увагу на необхідність конкретизації лікарської спеціальності імунолога для направлення на стажування з атестацією.

Уважає, що суд безпідставно відмовив у визнанні протиправним та скасуванні наказу про переведення, уважаючи його наказом про переміщення, не врахувавши, що внесення в цей наказ персональних даних та посади позивача однозначно означає не переміщення його, а переведення, оскільки відповідач наполягає на нових обов`язках позивача - клініко-лабораторні дослідження, а не імунологічні дослідження.

Стверджує, що посилання суду в оскаржуваному рішенні на порівняння заробітної плати в двох тарифікаційних списках працівників, як доказ незмінності заробітної плати після переведення з біохімічної в клініко-діагностичну лабораторію, слід уважати неправомірним, оскільки Тарифікаційний список, наданий відповідачем не підписаний та не затверджений.

Мотивуючи наведеним, просить рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.

03 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив Державної установи "Національний Інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Національної академії медичних наук України" на апеляційну скаргу.

Щодо тверджень скаржника про те, що у рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року у справі №760/9365/22 установлено факт того, що заявами від 24 лютого 2022 року та 14 квітня 2022 року ОСОБА_1 надав згоду пройти стажування та атестацію стверджує, що такі не відповідають змісту вказаного рішення.

Зокрема, вказаним рішенням не встановлювався та не встановлено факт надання згоди позивачем пройти стажування та атестацію.

Суд першої інстанції правильно вказав на те, що позивач направив заяву до директора відповідача та головного лікаря, що не відповідає порядку визначеному роботодавцем.

Окрім цього, вказує, що особи, які не працювали за конкретною лікарською спеціальністю більше трьох років, не можуть займатися лікарською діяльністю без попередньої атестації на визначення рівня знань та практичних навиків з присвоєнням звання "лікар-спеціаліст" після проходження спеціалізації. Відтак, посилання позивача щодо обов`язкової необхідності визначитись з конкретністю посади, яка передбачена Переліком лікарських посад, жодним чином не стосувалося пропозиції Інституту пройти стажування за лікарською спеціальністю "Імунологія", оскільки скаржник станом на 2022 рік не мав права займатись лікарською діяльністю.

Звертає увагу, що законність наказів №208-к від 07 серпня 2009 року та №1 к/а від 02 січня 2007 року підтверджена судовими рішеннями Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2010 року у справі №22-24433/10 та від 22 травня 2012 року у справі №2-207.

Вказує, що судом першої інстанції правомірно зроблено висновок про те, що наказ №106-п є наказом про переміщення з огляду на те, що переміщення відбулось у тій же установі, на підставі штатного розпису Інституту на 2021 рік (з 01 липня 2021 року), затвердженого 12 липня 2021 року.

Із змісту наказу убачається, що у зв`язку із зміною структури Інституту та зміною Штатного розпису ОСОБА_1 переведено на інше робоче місце без зміни найменування посади (лікар-лаборант), у тій же установі, без зміни функцій лікаря-лаборанта.

Вказує, що твердження скаржника щодо нібито нелегітимності структури Інституту, штатного розпису Інституту та тарифікаційного списку працівників не знаходять свого підтвердження.

Зазначає, що позивач з 2007 року не виконував пункти 2.8, 2.20 розділу 2 посадової інструкції лікаря-лаборанта та умисно ухилявся від виконання вимоги проходити стажування, курси підвищення кваліфікації та атестацію.

Скаржник, не маючи права займатись лікарською діяльністю, починаючи з 10 серпня 2009 року не вжив жодних заходів для відновлення права займатися лікарською діяльністю, не звертався до відповідача з проханням про направлення його на стажування, не подавав за власною ініціативою заяви на укладення договору на проходження стажування (циклу спеціалізації).

Звертає увагу, що суттю позовних вимог скаржника було поновлення на посаді лікаря-лаборанта як особи, яка не має права займатись лікарською діяльністю, та спонукати відповідача до вчинення протиправних дій - поновити на роботі особу, яка не має права виконувати таку роботу внаслідок недостатньої кваліфікації, що призвело б до настання негативних наслідків для відповідача, зокрема анулювання ліцензії провадження господарської діяльності з медичної практики, оскільки поновлення позивача на посаді лікаря-лаборанта прямо суперечить ліцензійним вимогам.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва - без змін.

16 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова" НАМН.

Вказує, що в рішенні суду стверджується, що заяви позивача від 24 лютого 2022 року та 14 квітня 2022 року про згоду на стажування та атестацію надані з порушенням 7-денного строку, встановленого відповідачем. Разом з цим, саме відповідач порушив цю умову, надіславши повторно через 30 днів ту саму пропозицію. Окрім цього, законодавство України взагалі не передбачає такого строку (7 днів) на надання відповіді в трудових відносинах.

Відповідач не зазначає про те, що наказ про введення в дію структури та штатного розпису був затребуваний позивачем ще 19 травня 2023 року в клопотанні до суду через канцелярію. Проте, з невідомих причин клопотання позивача від 19 травня 2023 року не розглядалось судом та лише в останній день засідання 03 червня 2024 року наказ надано до суду без дотримання процесуальних строків.

Звертає увагу, що в попередньому варіанті наказу про переведення №106 від 26 червня 2021 року не було вказано номеру наказу про введення в дію структури штатного розпису.

Зазначає, що письмове клопотання позивача, подане до суду, про звернення до поліції з ухвалою у зв`язку із неотриманням відповіді на листи, судом не розглянуте. Стверджує, що саме роботодавець в першу чергу зацікавлений в обов`язковому поверненні вилучених у відділі кадрів документів та поверненні трудової книжки відповідачу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представниця - адвокат Янковська В.Ю. підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд її задовольнити.

Представниця відповідача - Веніамінова А.П. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила у її задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представниці - Янковської В.Ю., представниці відповідача - Веніамінової А.П., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що з серпня 2009 року позивачем не пройдено атестацію та стажування, що було передбачено чинним законодавства та посадовими інструкціями позивача. Після отримання неодноразових пропозицій відповідача про проходження стажування та атестації і надання згоди, позивач у встановленому порядку не надав такої згоди, без проходження стажування здійснювати лікарську діяльність не є можливим, що стало підставою для його звільнення.

Суд зробив висновок про недостатню кваліфікацію позивача для виконання роботи, що відповідає займаній ним посаді, відтак зробив висновок, що звільнення позивача із посади на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України є законним, а наведені в позові обґрунтування незаконності звільнення, не є такими, з якими закон пов`язує можливість поновлення позивача на займаній посаді.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині скасування наказу від 22 червня 2022 року №106-П, суд вказав, що мало місце не переведення, яке потребує згоди працівника, а переміщення на інше робоче місце у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису роботодавця, без зміни найменування посади (лікар-лаборант), у тій же установі, без зміни розміру заробітної плати, без доручення роботи поза межами його спеціальності, обумовленої трудовим договором.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

З даних трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , установлено, що з 27 грудня 1983 року позивач прийнятий до Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова" на посаду хірурга відділення переливання крові відповідно до наказу № 50-к від 27 грудня 1983 року.

26 лютого 1984 року позивача звільнено з вищевказаної посади у зв`язку із закінченням тимчасової роботи.

05 березня 1984 року позивач прийнятий до Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М. М. Амосова» на посаду лікаря-хірурга відділення переливання крові, тимчасово, строком на 2 місяці.

05 травня 1984 року звільнений з посади у зв`язку із закінченням тимчасової роботи.

14 травня 1984 року прийнятий до відповідача на посаду лікаря-лаборанта відділення реанімації та інтенсивної терапії для дітей, тимчасово, строком на 2 місяці.

14 липня 1984 року звільнений у зв`язку із закінченням тимчасової роботи на підставі наказу від 17 липня 1984 року № 51-к. У подальшому наказ №51-к від 17 липня 1984 року скасований, а позивач уважався таким, що працює на постійній роботі на посаді лікаря-лаборанта відділення реанімації та інтенсивної терапії для дітей з 14 липня 1984 року.

25 березня 1985 року позивача було звільнено за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього трудовим договором обов`язків (том 1 а.с. 76-87).

Рішенням Ленінського районного суду міста Києва від 24 квітня 1989 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді лікаря-лаборанта відділення реанімації та інтенсивної терапії для дітей з 25 березня 1985 року (том 1 а.с. 23-26, том 2 а.с. 213-219).

01 січня 2001 року ОСОБА_1 переведено на посаду лікаря-лаборанта відділення реанімації та інтенсивної терапії для новонароджених дітей.

02 січня 2007 року позивач переведений на посаду лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії (том 1 а.с. 76-87).

05 серпня 2009 року головним лікарем Сіромаха С.О. виконуючому обов`язки директору Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова" АМН України направлено подання про відсторонення лікаря-лаборанта ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з тим, що останній більше 10 років не проходив атестацію, не виявляє бажання та ухиляється від проходження стажування та атестації (том 1 а.с. 35-36).

Наказом відповідача від 07 серпня 2009 року № 208-к ОСОБА_1 з 10 серпня 2009 року було відсторонено від роботи лікаря-лаборанта, у зв`язку з ухиленням від проходження стажування та атестації на визначення знань та практичних навиків з підтвердженням звання «лікар-спеціаліст».

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 листопада 2010 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного інституту серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова про визнання незаконним наказу №208-к від 07 серпня 2009 року відмовлено (том 1 а.с. 154, 185).

Згідно даних наказу відповідача «З персоналу» від 22 червня 2021 року № 106-п у зв`язку з проведенням заходів, направлених на поліпшення діяльності Інституту та його підрозділів відповідно до затвердженої структури та штатного розпису НАМН України у 2021 році та введення в дію наказом по інституту від 01 липня 2021 року, внесено зміни до штатного розпису за розділом клініка, та, зокрема, позивача з 01 липня 2021 року переведено з біохімічної лабораторії до клініко-діагностичної лабораторії (том 1 а.с. 116 - 117, 202 - 212).

Наказом відповідача від 14 липня 2021 року "Про внесення змін до наказу від 22.06.2021 "106-п "З ПЕРСОНАЛУ" внесено зміни до наказу від 22 червня 2021 року №106-п "З ПЕРСОНАЛУ" в частині дати видання наказу №106-п, а саме дату "22.06.2021 р." замінено датою "12.07.2021". Преамбулу наказу викладено в новій редакції: "У зв`язку з проведенням заходів, направлених на поліпшення діяльності Інституту та штатного розпису інституту на 2021 рік (з 01.07.2021 р.) за розділом "Клініка", що введені в дію наказом по інституту від 12.07.2021 р. №22" (том 3 а.с. 198).

25 лютого 2022 року ОСОБА_1 подав на ім`я директора відповідача Лазоришинця В.В. заяву від 24 лютого 2022 року. Із змісту заяви убачається, що не заперечує проти атестації за лікарською спеціальністю «імунологія», в якій зазначив, що відповідно до списку МОЗ України існує три лікарських спеціальності та посади з імунології (лікар-імунолог, лікар-імунолог клінічний та лікар-лаборант-імунолог), просив уточнити за якою саме спеціальністю йому необхідно пройти атестацію, що відповідала б його посаді в штатному розписі та посадовій інструкції (том 1 а.с. 20).

14 квітня 2022 року позивач звернувся з письмовою заявою, в якій просив надати відповідь на заяви від 25 лютого 2022 року та просив уточнити, за якою з трьох лікарських спеціальностей йому необхідно пройти стажування (том 1 а.с. 18).

Наказом відповідача від 12 серпня 2022 року №422-п "Про звільнення ОСОБА_1 ", відповідно до пункту 2 частини першої статті 40, статті 44 КЗпП України та у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від проходження стажування або курсів спеціалізації за своєю спеціальністю, лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії ОСОБА_1 12 серпня 2022 року звільнено у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Підставами вказаного наказу визначено: доповідна записка юрисконсульта ДУ "НІССХ ім. М.М. Амосова НАМН України" від 30.07.2009 щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з не проходженням стажування та атестації; подання головного лікаря клініки про відсторонення від роботи ОСОБА_1 від 05.08.2009; наказ ДУ "НІССХ ім. М.М. Амосова НАМН України" №208-к від 07.08.2009; листи ДУ "НІССХ ім. М.М. Амосова НАМН України" від 23.06.2009 №04-34/2363, від 18.01.2022 №04-34/98 та від 07.02.2022 №04-34/226 щодо необхідності проходження стажування за лікарською спеціальністю та атестації; акт про неотримання відповідей від ОСОБА_1 на лист від 18.01.2022 №04-34/98 та від 07.02.2022 №04-34/226 (том 1 а.с. 33).

З даних листа Державної установи "Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова" №04-34/755 від 07 березня 2023 року, направленого позивачу у відповідь на його запит щодо надання належним чином завіреної копії наказу про переведення ОСОБА_1 на посаду лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, убачається, що на вимогу слідчого відділу Солом`янського РУ ГУМВС України в місті Києві, яким здійснювалось досудове розслідування по матеріалам скарги ОСОБА_1 , оригінали документів, зокрема: наказ №1 к/а від 02 січня 2007 року про переведення ОСОБА_1 на посаду лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії, акт від 02 січня 2007 року про ознайомлення ОСОБА_1 з наказом №1 к/а від 02 січня 2007 року, були вилучені слідчим зазначеного вище відділу для проведення необхідних слідчих дій та не були повернуті до Інституту. Надати копію цього наказу немає можливості. Проінформовано, що у зв`язку із введенням з 01 липня 2021 року нового штатного розпису ДУ "НІССХ ім. М.М. Амосова НАМН України" біохімічну лабораторію та клінічну лабораторію об`єднано в клініко-діагностичну лабораторію і відповідно з 01 липня 2021 року ОСОБА_1 займав посаду лікаря-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії (том 1 а.с. 62, 71).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі ? це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини 1 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами у справі.

Згідно із статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Установлено, що 07 серпня 2009 року наказом відповідача № 208к позивача відсторонено від роботи у зв`язку із ухиленням від проходження стажування та атестації.

Відповідно до пункту 7 розділу І Порядку проведення атестації лікарів, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 22 лютого 2019 року № 446 (далі - Порядок) атестація лікарів на присвоєння або підтвердження кваліфікаційних категорій проводиться за бажанням лікаря. Лікарі, які протягом року після закінчення п`ятирічного строку з дати попередньої атестації не виявили бажання і не подали документи на чергову атестацію та/або лікарі, яким за рішенням атестаційної комісії відмовлено в атестації або присвоєнні (підтвердженні) кваліфікаційної категорії, та/або лікарі, які не працювали більше трьох років за конкретною лікарською спеціальністю не можуть займатися лікарською діяльністю за цією спеціальністю без відновлення медичної практики шляхом проходження стажування (або курсів спеціалізації) відповідно до розділу V цього Порядку.

Згідно з пунктами 1, 2, 7, 8 розділу V Порядку лікар, який своєчасно не пройшов атестацію на кваліфікаційну категорію, або якому відмовлено в атестації на присвоєння або підтвердження кваліфікаційної категорії, не може займатися лікарською діяльністю за цією спеціальністю без попереднього проходження стажування. Стажування лікарів здійснюється у закладах післядипломної освіти або інститутах (факультетах) післядипломної освіти закладів вищої освіти. Лікарі, які не працювали більше трьох років за конкретною лікарською спеціальністю і бажають відновити медичну практику, проходять у закладах післядипломної освіти або інститутах (факультетах) післядипломної освіти закладів вищої освіти курси спеціалізації в порядку, визначеному Положенням про післядипломне навчання лікарів (провізорів), затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 липня 1993 року № 166, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 серпня 1993 року за № 113. Після закінчення стажування або курсів спеціалізації закладом вищої медичної або післядипломної освіти видається сертифікат або посвідчення про проходження стажування або курсів спеціалізації, що є підставою для відновлення медичної практики за конкретною лікарською спеціальністю.

Подібні положення містилися і в Положенні про порядок проведення атестації лікарів, затвердженому наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 грудня 1997 року №359.

Судом першої інстанції правильно установлено, що станом на 18 січня 2022 року позивач не працював за лікарською спеціальністю (більше трьох років), а саме з 10 серпня 2009 року відповідно до наказу № 208-к, отже відповідачем було направлено позивачу лист від 18 січня 2022 року за № 04-34/98 з проханням надати письмову згоду до відділу кадрів Інституту про проходження стажування або курсів спеціалізації за своєю спеціальністю. Зазначено, що у разі ненадання позивачем письмової відповіді протягом 1 тижня з моменту отримання листа, буде вважатись, що згода на проходження стажування або курсів спеціалізації за своєю спеціальністю відсутня.

Судом першої інстанції також зроблено правильний висновок про те, що само по собі не заперечення позивачем у поданій відповідачеві заяві щодо проходження атестації за лікарською спеціальністю «імунологія» було передчасним, оскільки проходження атестації на визначення знань та практичних навичок з присвоєнням звання «лікар-спеціаліст» з конкретної лікарської спеціальності було можливим тільки за умови відновлення позивачем медичної практики шляхом проходження стажування (або курсів) з отриманням сертифікату або посвідчення про проходження стажування або курсів спеціалізації.

Відтак, висновок суду про те, що позивачем не було надано згоду, у встановленому порядку та строки, на проходження стажування, є правильним та доводами апеляційної скарги не спростовується.

Посилання скаржника на те, що наказ про звільнення було винесено в період воєнного стану і дії Наказу МОЗ України від 04 серпня 2022 року № 1415 «Про особливості атестації працівників сфери охорони здоров`я та продовження терміну дії сертифікатів спеціаліста, посвідчень про кваліфікаційну категорію в період воєнного стану», згідно з яким прийнято рішення зупинити проведення атестації працівників сфери охорони здоров`я та поновити її через 60 днів після припинення чи скасування воєнного стану в Україні є помилковими, оскільки положення зазначеного Наказу не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, про що правильно вказав суд першої інстанції.

Зокрема, пунктом 3 вищевказаного наказу було встановлено, що термін дії сертифікатів лікаря (провізора)-спеціаліста, сертифікатів спеціаліста, посвідчень про кваліфікаційну категорію, який спливає у період дії воєнного стану, та посвідчень лікарів про кваліфікаційну категорію, які планували пройти атестацію протягом року після закінчення п`ятирічного строку з дати попередньої атестації, продовжується на 1 рік наказом керівника закладу охорони здоров`я за місцем роботи.

Отже, зазначені положення могли бути застосовані лише до лікарів, які повинні були проходити атестацію у період дії воєнного стану або планували пройти атестацію протягом року після закінчення п`ятирічного строку з дати попередньої атестації, жодний з цих двох випадків не може бути застосований до позивача, оскільки він повинен був пройти атестацію з 2009 року, та у зв`язку з тривалим терміном не здійснення лікарської діяльності на момент звільнення повинен був попередньо пройти стажування, потім атестацію.

Доводам позивача в тій частині, що наказ про звільнення був виданий на підставі тих самих документів, що і наказ про відсторонення, що, на думку позивача, є повторним дисциплінарним стягненням за той самий дисциплінарний проступок в умовах дії попереднього наказу про дисциплінарне стягнення, судом першої інстанції надано належну оцінку і зроблено правильний висновок про помилковість таких тверджень.

Отже, установивши, що з серпня 2009 року позивачем не було пройдено стажування та атестацію, що передбачено чинним законодавства та посадовими інструкціями, після отримання неодноразових пропозицій відповідача про проходження стажування та атестації і надання згоди, позивач у встановленому порядку не надав такої згоди, втрату ним можливості без проходження стажування здійснювати лікарську діяльність, що стало підставою для його звільнення, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що звільнення позивача із посади на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України є законним, а наведені в позові обґрунтування незаконності звільнення не є такими, з якими закон пов`язує можливість поновлення позивача на займаній посаді.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом не враховано звільнення позивача з порушенням порядку звільнення, а саме відповідач не ознайомив позивача з наказом про звільнення, не видав позивачу копію наказу про звільнення у день його звільнення, не надав письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні у день звільнення, не видав позивачу трудову книжку в день звільнення, апеляційний суд відхиляє, оскільки наведене не дає підстав для висновку про неправомірність звільнення позивача, а може мати інші правові наслідки.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд безпідставно відмовив у визнанні протиправним та скасуванні наказу про переведення, уважаючи його наказом про переміщення, апеляційний суд відхиляє, оскільки судом першої інстанції надано ґрунтовний аналіз досліджених у цій частині позову доказів, та зроблено правильний висновок про те, що позивача було переведено на інше робоче місце у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису роботодавця, без зміни найменування посади (лікар-лаборант), у тій же установі, без зміни розміру заробітної плати, без доручення роботи поза межами його спеціальності, обумовленої трудовим договором, тобто фактично такі дії є переміщенням працівника, а тому не потребували згоди позивача. Такий висновок суду доводами апеляційної скарги не спростовано.

Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції мотивовано відхилено такі твердження позивача, як не внесення змін до найменування його посадової інструкції лікаря-лаборанта біохімічної лабораторії після переведення його до клініко-діагностичної лабораторії; щодо видання наказу від 12 липня 2021 року «З персоналу» №106-П до затвердження Положення про клінічно-діагностичну лабораторію; щодо штучного внесення його даних в наказ від 12 липня 2021 року «З персоналу» №106-П. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, натомість апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів на спростування цих висновків.

Твердження позивача в тій частині, що суд першої інстанції помилково відніс цю справу до категорії малозначних та таких, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Установлено, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 березня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частин 1-3 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При цьому, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Установлено, що спір у цій справі виник з трудових відносин. Ураховуючи те, що положення статті 274 ЦПК України містить пряму норму про можливість розгляду трудового спору в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів уважає наведені скаржником твердження помилковими.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 26 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді С.М. Верланов

В.В. Соколова