КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович про визнання недійсними договорів дарування

установив:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ПН КМНО Ковальчук С.П. про визнання недійсними договорів дарування, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики у формі розписки, згідно з яким ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 1900000 доларів США на купівлю нерухомості, які зобов`язалася повернути до 30 вересня 2020 року.

Однак, у встановлений строк кошти повернуті не були.

Позивачу випадково стало відомо, що ОСОБА_3 08 жовтня 2020 року відчужила належне їй на праві власності майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 ОСОБА_1 шляхом укладення договорів дарування.

Позивач вважає, що укладення вказаних договорів відбулося з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, тому вказані договори дарування повинні бути визнані недійсними.

Крім того, позивачеві стало відомо, що 30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 договір іпотеки, відповідно до якого передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , з метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 30 жовтня 2020 року.

Вказаний договір, на думку позивача, теж є фраудаторним та підлягає визнанню недійсним.

Рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав вже є підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації таких прав.

У разі визнання договору іпотеки недійсним, підлягають скасуванню й записи у державному реєстрі про іпотеку та заборону, які були внесені на підставі недійсного договору.

Просив суд, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 08 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений ПН КМНО Лосєвим В.В та зареєстрований за №760;

Визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення №615, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 08 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений ПН КМНО Лосєвим В.В та зареєстрований за №758;

Визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений ПН КМНО Ковальчуком С.П. та зареєстрований за №2971;

Скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію іпотеки №38935409 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54872902 від 30 жовтня 2020 року та №38934845 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54872288 від 30 жовтня 2020 року, згідно договору іпотеки, посвідченого ПН КМНО Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за №2971;

Скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію обтяження №38935524 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54873035 від 30 жовтня 2020 року та №38934997 щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54872481 від 30 жовтня 2020 року, згідно договору іпотеки, посвідченого ПН КМНО Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за №2971.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2025 року, вказанич позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 08 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений ПН КМНО Лосєвим В.В та зареєстрований за №760.

Визнано недійсним договір дарування нежитлового приміщення №615, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 08 жовтня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений ПН КМНО Лосєвим В.В та зареєстрований за №758.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції констатував факт та послався на таку вагому обставину для прийняття рішення, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/17455/20 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1900000 доларів США.

Однак, вважає, що вищевказане рішення на яке послався суд першої інстанції не набрало законної сили та ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження №22-ц/824/8963/2025 за апеляційною скаргою адвоката, яка діє в інтересах ОСОБА_3 , на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року у справі №753/17455/20, що вказує на те, що суд передчасно дійшов висновку та констатував той факт, що були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та з останньої стягнуто на його користь 1900000 доларів США, тобто на час подачі даної апеляційної скарги, у встановленому законодавством порядку не доведено про існування договору позику між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 та не підтверджено під час судового розгляду як і законність джерела походження та взагалі існування грошових коштів у сумі 1900000 доларів США, та укладення цього правочину без застосування примусу, погроз, іншого незаконного впливу тощо.

Враховуючи те, що заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року у справі №753/17455/20 на час подання даної апеляційної скарги, не набрало законної сили, перебуває на розгляді Київського апеляційного суду, вважає, що прийняте заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року у справі №753/17455/20 є передчасним та незаконним, оскільки суд першої інстанції послався на важливий юридичний факт який ще не доведений у судовому порядку, відповідно не правильно установив обставини які мають значення для справи.

Зазначає, що подання апеляційної скарги на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року у справі №753/17455/20 зупинило набрання ним законної сили, відповідно Дарницький районний суд м. Києва у своєму рішенні від 20 лютого 2025 року у справі №753/21966/20 не вправі був посилатись на рішення, що на даний час оскаржується.

Просив, скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2025 року, та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 29 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики у формі розписки, згідно з яким ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 1900000 доларів США на купівлю нерухомості, які зобов`язалася повернути до 30 вересня 2020 року.

У жовтні 2020 року, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_5 своїх зобов`язань з повернення позики, ОСОБА_2 звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою про стягнення боргу, що підтверджується копією ухвали судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020 року у справі №753/17455/20 про відкриття провадження у справі.

08 жовтня 2020 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування відчужила на користь ОСОБА_1 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаний договір було посвідчено ПН КМНО Лосєвим В.В та зареєстрований за №760.

Також 08 жовтня 2020 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування відчужила на користь ОСОБА_1 належне їй на праві власності нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , ПН КНО Лосєвим В.В та зареєстрований за №758.

30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_4 договір іпотеки, відповідно до якого передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , з метою забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 30 жовтня 2020 року.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/17455/20 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1900000 доларів США.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та визнаючи недійсними договір дарування квартири АДРЕСА_1 та договір дарування нежитлового приміщення №615, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з недобросовісності дій відповідачів, оскільки відчуження належного боржнику ОСОБА_3 майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника.

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Верховний Суд у своїй постанові від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зробив висновок про те, що реальне виконання договору дарування саме по собі не виключає того факту, що укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем відбулась з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.

Такий висновок Верховний Суд зробив з огляду на послідовно сформовану практику розгляду подібних справ як Верховним Судом України, так і Верховним Судом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Як наслідок, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд у вказаній постанові врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими.

Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі №761/26815/17 виклав висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17 вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції правомірно врахував вищезазначені висновки Верховного Суду, вірно застосував норми матеріального законодавства та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, а саме про визнання недійсними договору дарування квартири АДРЕСА_1 та договору дарування нежитлового приміщення №615, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , як таких, що вчинені боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково послався на наявність заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року, як таке, що наразі оскаржується в апеляційному порядку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апеляційне провадження з оскарження заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року було відкрите 07 квітня 2025 року (про що зазначено і самим апелянтом у апеляційній скарзі), тоді як рішення у даній справі було ухвалено 20 лютого 2025 року, і суд ухвалюючи рішення не вбачав неможливості послатися на вказане заочне рішення, яке згідно даних ЄДРСР не було оскаржене.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, визнаючи недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення №615, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

За правилами частини першої-третьої ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден із рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2025 року в частині задоволених позовних вимог про визнання договорів недійсними, на обґрунтування чого ним було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розмінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, та яким надана вище відповідна правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких судом першої інстанції було відмовлено, учасниками справи не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

В решті викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 30 червня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба