Справа №487/9835/24
Провадження №2-о/487/46/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Щербатюк М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2024 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шиян Ю. М., звернулася до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період з 2010 року по день сметрі ОСОБА_3 16.10.2022.

Ухвалою від 09.12.2024 прийнято до провадження та відкрите провадження у справі, витребувано у приватного нотаріуса спадкову справу після смерті ОСОБА_3

12.06.2024 до суду надійшла спадкова справа №14/2023 після смерті ОСОБА_3

19.06.2024 представник заявника адвокат Шиян Ю.М. подала до суду клопотання про витребування доказів.

27.07.2024 представник заявника адвокат Шиян Ю.М. подала до суду клопотання про розгляд її клопотання про витребування доказів без її та заявника участі.

В судове засідання заінтересована особа ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:

Так, 08.11.2024 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шиян Ю. М., звернулася до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період з 2010 року по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги зазначила, що з липня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (син ОСОБА_3 ) створили сім`ю без реєстрації шлюбу та з 2010 року переїхали в будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності матері ОСОБА_4 - ОСОБА_3 і з того часу проживали однією сім`єю та вели спільний побут. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишилися жити вдвох - спільно вели побут, мали спільне харчування, витрати на утримання житла та його ремонт, ОСОБА_1 сплачувала комунальні платежі за будинок, в якому вони проживали та покривала витрати на лікування ОСОБА_3 .. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла і після її смерті залишилася спадщина.

12.04.2023 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Войтовської Ж.Ф. із заявою про відкриття спадкової справ після смерті ОСОБА_3 , але постановою приватного нотаріуса від 19.01.2024 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, серед підстав для відмови нотаріусом зазначено, що на підставі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. ОСОБА_1 відомо про онука ОСОБА_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (остання відома адреса проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП - невідомий)., який в 2000-х роках виїхав на постійне місце проживання до РФ. ОСОБА_2 періодично виходив на зв`язок з ОСОБА_1 до подій 2014 року, однак після початку воєнного стану, перестав виходити на зв`язок і не приймав участі у житті ОСОБА_3 , не допомагав матеріально і не цікавився її життям.

Крім того, згідно загальнодоступних відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.10.2024 у справі №490/934/24 у задоволенні заяви представника ОСОБА_5 адвоката Шиян Ю.М., заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю відмовлено, рішення суду не оскаржувалось, отже набрало законної сили.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги адвокат Шиян Ю.М. зазначила, що з липня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (син ОСОБА_3 ) створили сім`ю без реєстрації шлюбу та з 2010 року переїхали в будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності матері ОСОБА_4 - ОСОБА_3 і з того часу проживали однією сім`єю та вели спільний побут. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишилися жити вдвох - спільно вели побут, мали спільне харчування, витрати на утримання житла та його ремонт, ОСОБА_1 сплачувала комунальні платежі за будинок, в якому вони проживали та покривала витрати на лікування ОСОБА_3 .. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла і після її смерті залишилася спадщина.

12.04.2023 ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Войтовської Ж.Ф. із заявою про відкриття спадкової справ після смерті ОСОБА_3 , але постановою приватного нотаріуса від 19.01.2024 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, серед підстав для відмови нотаріусом зазначено, що на підставі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. ОСОБА_1 відомо про онука ОСОБА_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (остання відома адреса проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП - невідомий)., який в 2000-х роках виїхав на постійне місце проживання до РФ. ОСОБА_2 періодично виходив на зв`язок з ОСОБА_1 до подій 2014 року, однак після початку воєнного стану, перестав виходити на зв`язок і не приймав участі у житті ОСОБА_3 , не допомагав матеріально і не цікавився її життям.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості цих справ встановлені цим розділом.

Особливістю правового регулювання справ окремого провадження є наявність норм бланкетного та відсильного характеру, так як вказує на дотримання загальних положень, встановлених ЦПК (ч. 3 ст. 294), а також відсилає до інших нормативно-правових актів, якими можуть визначатися порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення (ч. 2 ст. 315).

З наведеної норми вбачається, що за наявності підстав, зазначених у ст. ст. 255, 257 ЦПК, суд закриває провадження у справі окремого провадження або залишає заяву без розгляду незалежно від того, що у вказаних нормах законодавець в більшості випадків оперує категоріями, притаманними позовному, а не окремому провадженню («позовна заява», «позов», «позивач» тощо), оскільки ці норми процесуального права є загальними й підлягають застосуванню на всіх стадіях цивільного судочинства та під час розгляду справ за правилами всіх провадженнях.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Необхідність застосування вказаних норм права зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами й обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Отже, закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України можливе за умов, якщо рішення між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч.2 ст. 256 ЦПК України).

Крім того, заборона розгляду тотожного позову випливає і з принципу правової визначеності.

Так, з рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» вбачається, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

У даному разі, суд зазначає, що у пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (заява №3236/03) від 03.04.2008, суд нагадує, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що суб`єктний склад учасників даного провадження, відповідає складу учасників у справі №490/934/24, предмет і підстави заявлених у них вимог є тотожним, тому подання представником заявника Шиян Ю.М. нової заяви про той же предмет і з тих же підстав, з яких прийнято рішення Заводським районним судом м. Миколаєва від 01.10.2024 (справа №490/934/24), яке набрало законної сили, фактично свідчить про намагання добитися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, суд зазначає про те, що розгляд заявлених вимог у даній справі буде мати наслідком порушення принципу res judicata - остаточності рішень суду.

Очевидно, що в силу наведеного вище принципу такий перегляд є неприпустимим.

За наведеного, суд приходить до висновку, про закриття провадження у даній справі за п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України

Суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику вимоги частини 2 статті 256 ЦПК України, згідно з якими у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Керуючись ст. 1-22, 158, 255 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання - закрити, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя С.М. Афоніна