П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року місто Київ

справа № 201/3761/23-ц

провадження №22-ц/824/819/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - АТ КБ " ПриватБанк"

розглянув в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Келембет Ілоною Миколаївною,

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 20 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Ільєвої Т.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк " ПриватБанк" про стягнення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська суду з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 05.11.2018 не укладав з АТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір.

05.11.2018 ОСОБА_1 було підписано Анкету - заяву АТ КБ "ПриватБанк" про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк, яка містить лише анкетні дані позивача, та не містить істотних умов кредитного договору. Умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ "ПриватБанк" не можна вважати складовою частиною, укладеного між сторонами кредитного договору.

Анкета-заява від 05.11.2018 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанк, умови та правила банківських послуг виключають реальну можливість стягнення за ними заборгованості, оскільки в розумінні положення ст. 626 ЦК України не є договором, а тому за вказаними документами виключається можливість стягнення відсотків.

05.11.2018 АТ КБ " ПриватБанк" надав ОСОБА_1 кошти у розмірі 200 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно виписки за договором б/н наданій АТ КБ "ПриватБанк" вбачається списання відсотків за начебто використання кредитного ліміту з картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період 22.08.2018 по 01.01.2022 в загальній сумі 160 425 грн.

Рішенням Амур -Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2022, що залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 10.01.2023, у справі № 199/661/22 частково задоволені позовні вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ " ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором , розмір якої станом на 18.01.2022 становить 186 939,55 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Таким чином позивач вважав, що АТ КБ " ПриватБанк" безпідставно та незаконно списав відсотки за начебто використання кредитного ліміту з картки ОСОБА_1 за період з 22.08.2018 по 01.01.2022 на загальну суму 160 425,89 грн., так як ОСОБА_1 з АТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір не укладав, розмір відсотків за користування кредитними коштами не обумовлював.

Просив стягнути з відповідача АТ КБ " ПриватБанк" безпідставно списані відсотки в розмірі 160 425,89 грн. за період з 22.08.2018 по 01.01.2022.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2023 позовну заяву ОСОБА_1 направлено за підступністю до Печерського районного суду м.Києва.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 20.02.2024 відмовлено у задоволенні позовним вимог ОСОБА_1 до АТ КБ " ПриватБанк" про стягнення безпідставно набутих коштів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Келембет І.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд не повністю з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи.

05.11.2018 АТ КБ " ПриватБанк" надав ОСОБА_1 кошти у розмірі 200 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно виписки за договором б/н наданій АТ КБ "ПриватБанк" вбачається списання відсотків за начебто використання кредитного ліміту з картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період 22.08.2018 по 01.01.2022 в загальній сумі 160 425 грн.

Зазначає про те, що АТ КБ " ПриватБанк" безпідставно та незаконно списав відсотки за начебто використання кредитного ліміту з картки ОСОБА_1 за період з 22.08.2018 по 01.01.2022 на загальну суму 160 425,89 грн., оскільки ОСОБА_1 не укладав з АТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір, та розмір відсотків за користування кредитними коштами не обумовлював.

Зауважила, що Анкета-заява від 05.11.2018 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ " ПриватБанк" підписана сторонами, не містить умов кредитного договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним, юридичних наслідків для сторін не має, тому визнання його недійсним судом не вимагається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" - адвокат Хитрова Л.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2024 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 05.11.2018 ОСОБА_1 підписав з АТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку.

В період з 22 серпня 2018 року по 01 січня 2022 року з позивача було списано відсотки за вказаним договором в розмірі 160 425 гривень 89 копійок.

Також судом установлено, що Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська розглядалась цивільна справа № 199/661/22 за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Предметом розгляду даної справи було стягнення заборгованості, яка утворилась на підставі Договору про надання банківських послуг від 05.11.2018 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та гр. ОСОБА_1 , у розмірі 211 199,63 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 186 939,55 грн., в т.ч. заборгованість за поточним тілом кредиту - 159 890,54 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 27 049,01 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 9 160,06 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 15 100,02 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2022 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 18.01.2022 р. становить 186 939, 55 грн..

Мотивуючи відмову в решті позовних вимог, суд вказав, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того , що позивачем не доведено обставин викладених у позовній заяві та, як наслідок, застосування положень ст. 1212 ЦК України. Доводи позивача, що він не укладав договір з АТ КБ «ПриватБанк» жодним чином не підтверджені та спростовуються рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2022 року, яким встановлено факт.

Посилання позивача на те, що він не обумовлював з АТ КБ «ПриватБанк» у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами, не підтверджено доказами, оскільки рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.09.2022 вимоги банку в цій частині було визнано недоведеними саме на тих умовах, і в тому розмірі, як про це зазначав банк, проте вказаним рішенням не було встановлено, що вказані умови взагалі не обумовлювалися між банком та клієнтом, або ж такі умови визнані недійсними.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень ст. 1212 або ст. 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.

Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується ст. 1212 ЦК України.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №607/5422/16-ц, від 23 квітня 2020 року у справі №501/5213/13-ц.

Предметом позову у справі, рішення у якій ухвалено Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська від 15.09.2022, є стягнення заявленою АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ " ПриватБанк" в частині стягнення відсотків по кредиту, суд виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог в цій частині, зокрема з того, що надані до позовної заяви витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку не містить підпису відповідача, а тому не визнається судом належними, допустимими та достатніми доказами погодження сторонами істотних умов кредитного договору.

Разом з тим цим же рішенням встановлено наявність договірних відносин між сторонами на підставі Анкети-заяви від 05.11.2018 та факт порушення ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, що в силу ст.82 ЦПК України має преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Відповідно доводи апеляційної скарги в тій частині, що між сторонами не був укладений кредитний договір, або укладений кредитний договір є нікчемним є безпідставними і спростовуються встановленими обставинами.

Судом установлено, що ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву 05.11.2018, яка хоч і не містила вимог про строк кредитування, розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами та фінансових санкцій за неналежне виконання зобов`язань, але слугувала підставою для видачі позивачку кредитної картки, за допомогою якої позивач користувався кредитними коштами (з встановленим лімітом у розмірі 200 000 грн.).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно з ч.1 ст.1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У відповідності до наведеної норми кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої(потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. При цьому набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним, а ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Як убачається із матеріалів справи, між сторонами наявні договірні відносини, регламентовані умовами кредитного договору та главою 71 ЦК України, якими визначено підстави та порядок припинення таких договірних зобов`язань.

Враховуючи викладене, оспорювана позивачем сума не може вважатися отриманою відповідачем безпідставно в розумінніст.1212 ЦК України.

При цьому судом ураховано, що рішенням Амур--Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська від 15.09.2022 не встановлено безпідставне списання банком грошових коштів за рахунок коштів позивача, відповідно відсутні підстави для повернення ОСОБА_1 коштів в сумі, заявленої останнім у позові.

Згідно вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Наведені норми процесуального права стороною позивача не дотримано та не надано доказів, які б підтверджували, розмір безпідставно набутих коштів, і, що така правова підстава, як кредитний договір, датований 05.11.2018 року, який виконувався сторонами правочину тривалий час, в установленому законом порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його позовними вимогами, які були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Келембет Ілоною Миколаївною, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус