КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9047/2025
Справа № 758/7259/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Подільського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Захарчук С.С. в м. Київ 05 лютого 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 631663025 в розмірі 230829,43 грн. та судові витрати.

Позов мотивував тим, що 25 травня 2021 року ОСОБА_1 уклала за АТ «Альфа-Банк» (в подальшому змінено найменування на АТ «Сенс Банк») угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631663025, за умовами кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язався достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Банк належним чином виконав свої зобов`язання щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 230829,43 грн., з яких 52542,05 грн. прострочене тіло кредиту, 2500,86 грн. відсотки за користування кредитом, 175786,52 грн. - тіло кредиту.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року в позові відмовлено.

Позивач АТ «Сенс Банк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 509, 525, 598, 599, 610, 615, 629, 638, 639, 205, 207 ЦК України, ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року в справі № 234/7159/20, в яких вказано, що метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Вказував, що 25 травня 2021 року ОСОБА_1 прийняла пропозицію АТ «Альфа-Банк», що підтверджується акцептом пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. З акцепту вбачаються умови споживчого кредиту, а саме: тип кредиту - кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії; найменування продукту «Red», мета кредиту - для особистих потреб, сума встановленої кредитної лінії складає 47800 грн., максимальна сума кредиту (кредитної лінії) складає 200000 грн.

Відповідно до довідки про систему гарантування вкладів фізичних осіб та паспорту споживчого кредиту, підписаних 25 травня 2021 року ОСОБА_1 ідентифікатором 0466, тип кредиту - кредитування рахунку, мета отримання кредиту - споживчі цілі, сума/ліміт кредиту - 47800 грн., максимальна сума кредиту - 200000 грн., строк кредитування - 12 місяців з метою пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання клієнтом умов договору, розрахунковий період дорівнює одному місяцю, тип картки - «MasterCard Debit World» неіменна/іменна, строк внесення платежу - до 30 числа кожного місяця, наступного за місяцем відкриття картки, сума щомісячного платежу 848 грн., орієнтовна реальна річна процентна ставка 39,59 %, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання за повернення кредиту - 35,99 %.

Вказував, що вищенаведеним підтверджується факт укладення 25 травня 2021 року між сторонами споживчого кредитного договору, що був підписаний відповідачем, з чого вбачається, що остання підтвердила акцепт публічної пропозиції та укладення договору між нею та банком на умовах, викладених в публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб-сторінці www.alfabank.ua або у разі її подальшої зміни - за іншою електронною адресою, що буде вказана в договорі. При укладенні вказаного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою врегульовано договір приєднання.

Наводив зміст ст. 1, 9, 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 про те, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 161/16891/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 17 грудня 2021 року в справі № 278/2177/15-ц про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Отже, надана банком виписка, долучена до позову, підтверджує обставини видачі кредиту та його розмір, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.

Зазначав, що долучений банком до матеріалів справи розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний опис нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів боржником, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), а також включає суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду.

Щодо отримання кредитної картки та користування кредитними коштами, вказував, що виписка по картрахунку підтверджує, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито рахунок, на який встановлено кредитний ліміт, чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, а отже отримав кредитну картку, оскільки проведення банківських операцій є неможливим без наявності картки. Також з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 25 січня 2023 року в справі № 209/3103/21, згідно яких саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.

Звертав увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо презумпції правомірності правочину.

Вказував, що суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального законодавства щодо виконання обов`язку належним чином дослідити поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами (випискою по рахунку), а у випадку незгоди з ним повністю або частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести в рішенні свій контррозрахунок (постанови Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 204/2217/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 723/602/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 367/786/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15, від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15).

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції про недоведеність виникнення кредитних правовідносин між сторонами, вказував, що до позову додано пакет документів, які свідчать про те, що кредитний договір № 631663025, який укладено 25 травня 2021 року, включає всі документи, підписані банком та відповідачем, зокрема акцепт пропозиції про укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб та паспорту споживчого кредиту. Даний кредитний договір укладено в електронній формі, тобто укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками приєднується до договору, укладеного у письмовій формі.

Зауважував, що відповідач підписав кредитний договір електронним підписом - одноразовим ідентифікатором, що являють собою дані у електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору (довідка про ідентифікацію позичальника наявна в матеріалах справи).

Наголошував, що ідентифікатор 0466 (цифровий код), що зазначений в кредитному договорі № 631663025 від 25 травня 2021 року як підпис споживача, даний цифровий код надісланий заявнику на телефонний номер у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль» або смс-код, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення, що підтверджується довідкою про ідентифікацію позичальника, яка наявна в матеріалах справи.

Наголошував, що з врахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо відсутності належних доказів укладення кредитного договору вказувала, що твердження банку про акцепт, ідентифікатор, логін і пароль, веб-сторінку є лише гіпотезами, які не мають належного документального підтвердження в матеріалах справи, банк фактично просить суд повірити на слово, що кредит був наданий, ігноруючи вимогу закону щодо письмового підтвердження правочину. Жодного підписаного договору в паперовій або належній електронній формі, підписаній КЕП/ЕЦП, банком не надано. Претензії банку щодо презумпції правомірності договору не мають застосування, коли сам факт існування договору не доведено.

Вказувала, що банк посилається на «електронний підпис одноразовим ідентифікатором», який нібито підтверджує волевиявлення клієнта, проте ідентифікатор 0466 - це не персоналізований КЕП, не цифровий підпис, а абстрактна числова комбінація. Надати суду роздруківку або технічне підтвердження про направлення цієї комбінації саме ОСОБА_1 , банк не спромігся.

Не погоджувалася з доводами позивача, що розрахунок заборгованості, виписка по рахунку чи довідка про систему гарантування вкладів підтверджують сам факт виникнення зобов`язання, що є грубою підміною понять, оскільки без самого договору ці документи є вторинними.

Вказувала, що в постанові Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 204/2217/16 зазначено про те, що доказами, які підтверджують виникнення зобов`язань за кредитним договором, є саме кредитний договір, а не лише розрахунок заборгованості чи банківська виписка.

Зауважувала, що з виписки не випливає, що ОСОБА_1 отримувала кошти особисто або користувалася кредитною лінією. Жодного доказу - карткового договору, договору про відкриття рахунку, заяви клієнта або договору на отримання кредитної картки з лімітом кредитування, позивачем не надано.

Вказувала, що в постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц зазначено про те, що позивач має довести не лише факт здійснення перерахунку кредитних коштів, а і те, що це було здійснено в межах зобов`язання, яке виникло між сторонами на підставі укладеного договору.

Звертала увагу, що у позовній заяві, рішенні суду та апеляційній скарзі згадуються два різні номери договорів № 631663025 та № 630012811, що викликає обґрунтовані сумніви щодо ідентифікації самого зобов`язання, на якому банк будує свої вимоги.

Вказувала, що в постановах Верховного Суду в постанові від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19 зазначено про те, що у випадку укладення кредиту в електронній формі позивач повинен довести, що відповідач належно ідентифікований як сторона правочину; від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц про те, що презумпція правомірності правочину не застосовується, якщо факт самого договору не доведений; від 11 вересня 2024 року в справі № 204/7787/21 про те, що якщо позивач не довів підставу виникнення зобов`язання, відповідач не зобов`язаний надавати контррозрахунок.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові АТ «Сенс Банк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що між ПАТ «Альфа-Банк» на ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 631663025, внаслідок якого у ОСОБА_1 утворилась заборгованість в розмірі 230829,43 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, позивачем надано виписку по рахунку з кредитною карткою World Debit Mastercard клієнта ОСОБА_1 за період з 25 травня 2021 року по 17 липня 2023 року, у якому відображено рух коштів по рахунку, придбання товарів і послуг, поповнення рахунку, списання процентів, зарахування переказу коштів, зміну кредитного ліміту (а. с. 17 - 20).

В матеріалах справи наявна копія першої та другої сторінок довідки про систему гарантування вкладів фізичних осіб, без дати її оформлення та зазначення прізвища, імені та по батькові особи, якій ця довідка вручається, у якій в полі «Підтвердження одержання» на місці підпису вкладника зазначено цифрову комбінацію «0466» (а. с. 25 - 26).

На а. с. 27 - 29 знаходиться копія паспорту споживчого кредиту, датованого 25 травня 2021 року, в якому зазначено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача: сума/ліміт кредиту - 47800 грн., строк кредитування - 12 з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк за умови дотримання клієнтом умов договору; максимальна сума кредиту 20000 грн., процентна ставка - 35,99 % річних, тип процентної ставки - фіксована, тип картки - Mastercard World Debit Mastercard неіменна/іменна, строк внесення платежу - до 30 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем відкриття картки, сума щомісячного платежу - 848 грн., орієнтовна реальна річна процентна ставка 39,59 % річних, абсолютне значення подорожчання кредиту - 170 грн. в місяць. В графі для підпису клієнта ОСОБА_1 зазначено цифрову комбінацію «0466»

На а. с. 30 - 31 знаходиться копія акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, підписаного АТ «Альфа-Банк», згідно преамбули до якого, АТ «Альфа-Банк» приймає пропозицію ОСОБА_1 на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», укладеного між банком та клієнтом.

У акцепті зазначено тип та мету кредиту, опис послуги, умови обслуговування кредитної карти, умови надання кредитної лінії, умови сплати платежів, визначених угодою/договором, інші умови, гарантії банку. Зазначено, ще угода вважається укладеною та набуває чинності з моменту підписанням банку акцепту та надання суми кредиту та діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань перед банком та закриття рахунку.

У розрахунку заборгованості та у заяві про усунення недоліків позовної заяви позивачем зазначено, що загальна заборгованість згідно кредитного договору складає 230829,43 грн., а саме 175786,52 грн. - тіло кредиту, 2500,86 грн. - відсотки за користування кредитом, 52542,05 грн. - прострочене тіло кредиту (а. с. 21 - 24, 125 - 126).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Як встановлено судом, позивач на підтвердження заявлених вимог надав до суду довіреність (а. с. 9), список згрупованих відправлень (а. с. 10 - 16), виписку по рахунку ОСОБА_1 (а. с. 17 - 20), розрахунок заборгованості (а. с. 21 - 24), довідку про систему гарантування (а.с. 25-26), паспорт споживчого кредиту (а. с. 27 - 29), акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної лінії (а. с. 30 - 31), список згрупованих відправлень поштою, однак угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631663025 суду не надано.

Отже, судом першої інстанції констатовано, що позивач посилається на угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631663025, однак, у порушення вищезазначених вимог законодавства, позивачем до позовної заяви не додано угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, на яку позивач посилається в тексті позовної заяви та у зв`язку з невиконанням якої у відповідача утворилася заборгованість

Таким чином, суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що доказів того, що між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 631663025 від 25 травня 2021 року, внаслідок якого у ОСОБА_1 утворилась заборгованість в розмірі 230 829,43 грн., суду не надано, а отже позов є недоведеним та не підлягає задоволенню.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.

Апеляційний суд не погоджується з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що до позову додано пакет документів, які свідчать про те, що кредитний договір № 631663025, який укладено 25 травня 2021 року, включає всі документи, підписані банком та відповідачем, зокрема акцепт пропозиції про укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, довідку про систему гарантування вкладів фізичних осіб та паспорту споживчого кредиту.

Так, з аналізу наданих документів, зокрема акцепту пропозиції про укладення угоди про обслуговування кредитної картки, вбачається, що зазначений акцепт підписано в односторонньому порядку самим позивачем, в преамбулі зазначено, що АТ «Альфа-Банк» приймає пропозицію ОСОБА_1 на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», укладеного між банком та клієнтом.

Доводи позивача в апеляційній скарзі, що у акцепті саме відповідач ОСОБА_1 , а не позивач АТ «Альфа-Банк», прийняла акцепт публічної пропозиції, спростовуються самим змістом зазначеного акцепту та відхиляються апеляційним судом.

Натомість позивачем не було надано суду пропозиції (оферти) ОСОБА_1 на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» мала передувати акцепту АТ «Альфа-Банк», як і не було надано будь-якої іншої її заяви, яка б містила волевиявлення ОСОБА_1 укласти угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Не може вважатися такою пропозицією (офертою) довідка про систему гарантування вкладів фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту від 25 травня 2021 року, в яких наявна відмітка, що вони підписані ОСОБА_1 , та вказано цифрову комбінацію «0466» як позначення її підпису, з огляду на те, що паспорт споживчого кредиту є інформацією, яка відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит; довідка про систему гарантування вкладів фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту є документами, складені самим банком, у них відсутні вказівки на те, що вони разом складають угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Таким чином, саме по собі зазначення у паспорті споживчого кредиту певних умов кредитування не підтверджує, що вони були узгоджені з ОСОБА_1 і між сторонами на цих умовах було укладено кредитний договір.

При цьому посилання банку в апеляційній скарзі на те, що відповідач підписала кредитний договір електронним підписом - одноразовим ідентифікатором 0466, що являє собою дані у електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, є нічим не підтвердженими припущеннями та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Посилання АТ «Сенс Банк» на довідку про ідентифікацію позичальника відхиляються апеляційним судом як безпідставні, позаяк до суду першої інстанції зазначена довідка не надавалася.

Відтак, апеляційний суд враховує та погоджується зі слушними доводами відзиву відповідача на апеляційну скаргу, що ідентифікатор 0466 не є персоналізованим КЕП, з якого можна технічно встановити належність електронного підпису саме відповідачу, а є абстрактною числовою комбінацією, і надати докази направлення цієї комбінації саме ОСОБА_1 банк не спромігся.

Апеляційний суд звертає увагу, що в апеляційній скарзі наявне пояснення АТ «Сенс Банк», що ідентифікатор 0466 (цифровий код), що зазначений в кредитному договорі № 631663025 від 25 травня 2021 року як підпис споживача, надісланий заявнику на телефонний номер у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль» або смс-код, або іншим способом. Однак у який із наведених у апеляційній скарзі спосіб, за позицією позивача, саме відповідач отримала даний цифровий код, ним не конкретизовано, отже такі пояснення є необґрунтованими.

Крім того, як вже зазначалось, вказана цифрова послідовність «0466», на яку позивач посилається як електронний підпис відповідача - одноразовий ідентифікатор, міститься лише у довідці про систему гарантування вкладів фізичних осіб та паспорті споживчого кредиту від 25 травня 2021 року, які не є самі по собі складовими кредитного договору і не підтверджують його фактичне укладення.

Враховуючи наведене, є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 року в справі № 234/7159/20, у яких Верховний Суд дійшов висновку про правомірність договорів, укладених в електронній формі, оскільки у даних справах установлено інші обставини справи, ніж у справі, що переглядається, у них підтверджено ідентифікацію особи позичальника, а також наявність самого кредитного договору, який було підписано позичальником, на відміну від справи, що переглядається, отже, у наведених постановах Верховного Суду суди виходили з конкретних обставин справи та іншої доказової бази.

Виписка по рахунку ОСОБА_1 за кредитною карткою World Debit Mastercard за період з 25 травня 2021 року по 17 липня 2023 року, додана до апеляційної скарги, із якої вбачається рух коштів по рахунку, придбання товарів і послуг, поповнення рахунку, списання процентів, зарахування переказу коштів, зміну кредитного ліміту, сама по собі як не підтверджує, так і не спростовує обставин укладення договору, на які посилався позивач у позові та апеляційній скарзі, оскільки не містить посилань на умови цього договору, з неї неможливо дійти висновку про користування ОСОБА_1 погодженим сторонами кредитним лімітом, умови нарахування відсотків та наявність заборгованості за кредитним договором № 631663025 від 25 травня 2021 року, докази укладення якого в матеріалах справи відсутні, що унеможливлює перевірку правильності нарахування заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором на підставі цієї виписки, та доведення на підставі такої виписки наявності заборгованості взагалі.

Враховуючи відсутність доказів укладення між сторонами кредитного договору, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, що виписка з рахунку є належним доказом, який підтверджує наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, а долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, оскільки укладення кредитного договору № 631663025 від 25 травня 2021 року АТ «Сенс Банк», як підстави видачі кредиту та нарахування заборгованості за користування ним, не доведено, у ОСОБА_1 не виникло обов`язку надавати контррозрахунок заборгованості, а у суду першої інстанції - наводити у рішенні свій розрахунок, на що в апеляційній скарзі безпідставно посилався позивач.

За таких обставин є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21, від 03 липня 2019 року в справі № 204/2217/16, від 11 листопада 2020 року у справі № 723/602/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 367/786/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 753/23979/15, від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15, від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17, і є необґрунтованими доводи апеляційної скарги:

що саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача;

що суд першої інстанції не дотримався вимог процесуального законодавства щодо виконання обов`язку належним чином дослідити поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами (випискою по рахунку), а у випадку незгоди з ним повністю або частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести в рішенні свій контррозрахунок;

що з врахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, на які він посилався в позовній заяві, не становить підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не був позбавлений можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів, надавши до позовної заяви відповідні докази, однак зазначеною процесуальною можливістю не скористався.

Висновок суду по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований позивачем належним чином.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, апеляційним судом не здійснюється перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.