Справа № 496/4449/24
Провадження № 2/496/499/25
У Х В А Л А

24 червня 2025 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Портної О.П.,

за участю:

секретаря Рябової А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Біляївського районного суду Одеської області в порядку спрощеного позовного провадженняпитання про прийняття відзиву на позовну заяву у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Біляївського районного суду Одеської області знаходиться вказана цивільна справа.

До суду, 21.05.2025 року, від відповідачки, надійшов відзив на позовну заяву з додатками, одночасно з яким подано клопотання про поновлення процесуального строку, а саме строку для подання відзиву на позовну заяву. Клопотання обґрунтоване тим, що Ухвала про відкриття провадження від 15.07.2024 року була постановлена Біляївським районним судом Одеської області з порушенням чинного законодавства, оскільки суд не прийняв до уваги не виконання позивачем п. 3 ч. 3, ч. 4 ст. 175, п. 1 ч. 1 ст. 176, ч. 4 ст. 177 ЦПК України.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, про поважність причин своєї неявки суд не повідомила.

Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 191 ЦПК України, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Згідно ч.ч. 7, 8 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 127 ЦПК України, якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

На підставі вищевикладеного вбачається, що заявляючи обґрунтовуючи клопотання про поновлення відповідного процесуального строку на вчинення відповідної дії, а саме в даному випадку - подання відзиву на позовну заяву, відповідачка посилається на недотримання позивачем вимог п. 3 ч. 3, ч. 4 ст. 175, п. 1 ч. 1 ст. 176, ч. 4 ст. 177 ЦПК України.

Суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Таким чином, при відкритті провадження суд перевіряє матеріали позовної заяви на додержання вказаних норм, тому посилання відповідачки на недотримання відповідачем п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК є безпідставними.

Щодо недотримання позивачем п. 3 ч. 3, ч. 4 ст. 175 та ч. 4 ст. 177 ЦПК України суд звертає увагу відповідачки, що позовна заява містить зазначення ціни позову, із якої позивач вірно визначив розмір судового збору та відповідно сплатив його, оскільки матеріали справи містять копію платіжної інструкції. Вказане також визнається відповідачкою в заяві про порушення суду ст.ст. 175, 176, 177, 187 ЦПК України, поданою до суду 21.05.2025 року. Але відповідачка дійшла помилкового висновку про необхідність стягнення судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру в розмірі 1600,00 гривень замість 1211,20 гривень.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», установлено з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб 3028,00 гривень.

Отже, позивач відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір», надав суду документ, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 1211,20 гривень. (а.с. 4)

Таким чином позовна заява відповідає вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. Підстави, визначені ст.ст. 185-186 ЦПК України для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження у справі відсутні, тому її прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Окрім того з матеріалів цивільної справи вбачається, що 28.01.2025 року відповідачка отримала копію позовної заяви з додатками до неї та ухвалу про відкриття провадження, що підтверджується поштовим відправленням. (а.с. 30)

13.02.2025 року на адресу суду від позивачки надійшла заява про порушення судом першої інстанції ЦПК України та ні надіслання відповідачу позовної заяви та ухвали про відкриття справи № 496/4449/24 для ознайомлення. Хоча відповідно до реєстрації вихідної кореспонденції відповідачці було направлено ухвалу, позов з додатками всього 19 арк. (а.с. 26,31)

17.02.2025 року відповідачці було повторно направлено копію позовної заяви з додатками до неї та копію ухвали про відкриття провадження (а.с. 33), які вона отримала 08.03.2025 року (а.с. 43).

27.03.2025 року та 22.04.2025 року на адресу суду від відповідачки надходили заяви про зупинення справи на час хвороби відповідача. (а.с. 35, 38)

З огляду на викладене, наведені відповідачкою причини пропуску строку на подачу відзиву на позовну заяву, не визнаються поважними.

Суд зауважує на тому, що наявні в матеріалах справи консультативні висновки спеціаліста, як підтвердження причини пропуску строку через хворобу, могли бути покладені в основу продовження судом процесуального строку, в порядку ч. 2 ст. 127 ЦПК України, у випадку подачі до суду відповідної заяви, складення якої не займає великого часу, однак таких дій відповідачкою вчинено не було.

У рішеннях від 28.10.1998 року у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу.

За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», п.п. 51, 52, «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

У своїх рішеннях ЄСПЛ також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Практика ЄСПЛ також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням процесуальних строків (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Відповідно до правової позиції, яка міститься у рішенні ЄСПЛ у справі «Каракуць проти України», будь-яке порушення права доступу до суду відсутнє, якщо особа не виявила належної зацікавленості у розгляді його справи. ЄСПЛ у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав на те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що його безпосередньо стосуються, утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи викладене, зважаючи на те що стороною відповідача не було надано суду доказів поважності пропуску строку на подання відзиву, суд, з метою забезпечення змагальності сторін та рівних прав учасників справи щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, що встановлено ст. 12 ЦПК України, вважає, що у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку на подання відзиву необхідно відмовити, та повернути його відповідачці.

Керуючись ст.ст. 83, 84, 95, 127, 260, 263 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання відповідачки про поновлення строку для надання відзиву на позовну заяву у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних залишити без задоволення.

Відзив відповідача на позов - залишити без розгляду та повернути відповідачці.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення суддею.

Ухвала може бути оскаржена в частині відмови у поновленні процесуальних строків до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 24.06.2025 року.

Суддя О.П. Портна