Справа № 404/7318/24
Номер провадження 2/404/2043/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Кропивницький

Фортечний районний суд м. Кропивницького у складі:

головуючого судді - Варакіної Н.Б.

за участі секретаря - Щербини А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування вимог посилається на те, що з 30.03.2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18.03.2024 року. Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу, дитина більшу частину часу проживала з позивачем, відповідачка лише кілька днів на тиждень бере до себе дитину, оскільки дитина бажає проживати разом з батьком. Позивач неодноразово намагався вирішити питання місце проживання дитини з ним мирним шляхом, але відповідач заперечує проти такого вирішення. Тому, був змушений звернутись до суду.

11 жовтня 2024 року від представника відповідача - адвоката Майнард Н.О. надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування вказала, що рішенням від 18 березня 2024 року Кіровський районний суд міста Кіровограда розірвав шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 зареєстрований 30.03.2019 року Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Оскільки батько дитини не переймався матеріальним утриманням сина із моменту розірвання шлюбу взагалі відповідачка вимушена була звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів, яких вона не отримала на час звернення із позовом ОСОБА_1 , самостійно утримуючи сина протягом більш ніж півроку, сплачуючи за одяг, іграшки, ліки і навчання у дошкільному закладі (довідки, чеки, квитанції - додаються). Дитина завжди проживала і продовжує проживати із матір`ю. Для того, аби колишній чоловік дав дозвіл на зміну реєстрації дитини, із метою припинити всі суперечки, відповідачка була вимушена підписати Договір про розділ майна подружжя, в якому відступила на користь колишнього чоловіка частину будинку вартістю 250 000 грн , залишивши собі для лише автомобіль вартістю 100 000 грн 1998 року випуску, оскільки без нього не може працювати - займатися підприємницькою діяльністю. Відповідачка проживала із 2023 і до цього часу у орендованому приміщенні, «справедливої рівноваги між правами батька і матері» ніхто не порушує, спору між батьком та матір`ю про місце проживання дитини, участь у вихованні, здійсненні відвідувань і побачень із батьком ніколи не було, Позивач до органів опіки із цим питанням не звертався, то ж подання позову, на думку Відповідачки не має на меті дійсного визначення місця проживання із дитиною, а очевидно подано із іншою метою - уникнення призову на військову службу або припинення стягнення аліментів. Оскільки дитина часто хворіє і чутлива, візити до батька хлопця емоційно зворушують, не завжди є зручними і доречними для матері, через те, що батько не погоджує часу і дат зустрічей із дитиною заздалегідь, що порушує графік візитів до лікаря, додаткових занять і святкувань дня народження. Батько не може забезпечити належне лікування, самостійно визначити температуру чи приготувати дитячу їжу. Виходячи із того, що до позовної заяви не додано жодного висновку, або ж навіть звернення до органу опіки та піклування із цього питання, їх просто немає. Для матері дитини, саме зазначення у позові про те, що ОСОБА_1 діє «в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » подаючи цей позов і заявляє, що дитина весь час проживає із ним, а вона неналежним чином турбується про сина є образливим. Просить в позові відмовити.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 серпня 2024 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання та витребувано від Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради висновок про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

01 квітня 2025 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування від 03.03.2025 року № 1660/19 та рішення Виконавчого комітету Кропивницької міської ради «Про затвердження висновку» від 25.03.2025 року № 291.

Згідно ухвали суду від 22 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві, просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, до суду надав висновок.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 30.03.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18.03.2024 року.

Від шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина проживає постійно з відповідачем в орендованій нею квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується письмовими поясненнями громадян ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та договором об`єкту нерухомості від 26.04.2023.

Відповідно до інформації КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 72 «Гномик» Кропивницької міської ради» від 09.10.2024 року № 01-08/373, батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 по черзі приводять та забирають сина, цікавляться його успіхами та досягненнями.

Відповідно до інформації КЗ «Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 72 «Гномик» Кропивницької міської ради» від 09.10.2024 року № 01-08/374, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Сім`я не повна, батьки розлучені. Хлопчик проживає з мамою, а тато періодично забирає дитину з садочку і приводить до садочка. Житлові та матеріальні умови задовільні, соціальне середовище сприятливе для виховання дитини. Мама приділяє дитині належну увагу, бере активну участь у навчальній діяльності, закріплює завдання, які даються логопедом та вихователем.

Відповідно висновку Виконавчого комітету Кропивницької міської ради № 1160/19 від 03.03.2025 року, комісією вирішено за недоцільне визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 . Окрім цього, комісією встановлено, що дитина бажає проживати з матір`ю.

Згідно із ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з положеннями ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Частинами 2, 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду.

На засіданні Комісії з питань захисту прав дітей було заслухано думку малолітнього ОСОБА_2 , який вказав, що хоче проживати разом з матір`ю.

Позивачем надані аудіозаписи, на яких зафіксовані короткі голосові повідомлення від дитини, в яких він просить щоб батько до нього прийшов.

Такі повідомлення не можуть бути розцінені як бажання дитини проживати з батьком. Вони свідчать про те, що у позивача з дитиною побудовані добрі взаємовідносини, про що в судовому засіданні пояснили обидві сторони.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (Постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини закріплено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Суд зазначає, що судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

Також, суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема і суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) Верховний Суд зазначив, що при вирішення питання про визначення місце проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Крім того, нормами ст. 19 Сімейного кодексу України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Орган опіки та піклування висловив свою позицію щодо дотримання прав та забезпечення інтересів дитини під час розгляду цієї справи. Так, відповідно до витребуваного судом висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено за недоцільне визначити місце проживання дитини разом із батьком ОСОБА_1 . З висновку вбачається, що він складений у результаті проведеної бесіди як з батьками, так і з дитиною, яка висловила бажання жити з матір`ю. Крім того, у висновку зазначено, що відповідачем створені належні умови для виховання та проживання дитини.

Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20) визначив базові елементи, які підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, а саме: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту. При вирішенні цієї категорії спорів також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги обставини справи, дійсне бажання дитини, яка бажає проживати разом з матір`ю, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд не вбачає підстав року народження разом з батьком ОСОБА_1 , у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

При цьому суд виходить з того, що позивач не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком.

Водночас, суд вважає за необхідне наголосити як позивачу, так і відповідачу, що статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд залишає судові витати за позивачем.

Керуючись ст. 2, 4, 10, 12-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 267-268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його складення, шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду.

Резолютивна частина рішення суду складена та проголошена 05.06.2025, повний текст рішення складений 18.06.2025.

Суддя Фортечного районного суду

міста Кропивницького Н. Б. Варакіна