Справа № 201/3047/24
Провадження № 2/0203/104/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідачки - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що з 15.05.2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою. Від шлюбу мають спільну дитину - доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.11.2020 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Після припинення шлюбу донька проживала разом із відповідачкою. Проте, під час проживання, дитина проживала в неналежних умовах. Відповідачка мала цивільного чоловіка, з яким вела асоціальний спосіб життя, сусіди часто бачили їх на підпитку, постійно було чутно сварки та крики. В дитини були відсутні речі для нормального розвитку, остання не забезпечувалась необхідним харчуванням, медичним оглядом, пропускала навчання. Тому, в серпні 2021 року позивач забрав дитину до себе та з цього часу донька проживає разом із ним. З цього часу відповідачка не приймає ніякої участі в житті дитини, матеріально її не підтримує та взагалі не спілкується з нею. 25.05.2022 року головою Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради було видано розпорядження №60-р, згідно якого місце проживання дитини було визначено разом із батьком. Посилаючись на вказані обставини та поведінку відповідачки, що свідчить про її байдужість до дитини та підтверджує відмову від виконання батьківських обов`язків, позивач просив суд позбавити ОСОБА_6 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час підготовчого судового засідання позивач подав заяву про зміну предмету позову, згідно якої додатково просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без будь-якої допомоги та без участі матері.

У наданому відзиві представник відповідачки просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що родина батька усуває ймовірне спілкування дитини з матір`ю, а сама дитина за віком не може достатньо виважено оцінити, що відбувається між батьками. Факт неналежного виконання відповідачкою своїх обов`язків та виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, позивачем не доведений.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2024 року цивільну справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (після зміни найменування - Центральний районний суд міста Дніпра) від 17.04.2024 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою суду від 28.08.2024 року було прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову.

Протокольною ухвалою від 04.12.2024 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

Під час розгляду справи позивач та його представник підтримали позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити заявлені позовні вимоги.

Відповідачка та її представник просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа явку свого представника не забезпечила.

За вказаних обставин, враховуючи положення ч.5 ст.212, ч.ч.3,4 ст.223 ЦПК України, надання третьою особою висновку в порядку ст.19 СК України про розв`язання спору, суд визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності представника органу опіки та піклування.

Перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, нав-чання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 7 ст.7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною 1 ст.151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною 1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до правових наслідків згідно зі ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18 (провадження №61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі №185/9339/21 (провадження №61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі №631/2406/15-ц зазначено, що «позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останніх батьківських прав, покладено на позивача.

За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 15.05.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.11.2020 року у справі №203/1259/20 шлюб між сторонами було розірвано.

Як зазначив позивач та не заперечувалось відповідачкою після розірвання шлюбу між ними, донька проживала разом із відповідачкою, а з серпня 2021 року стала мешкати разом із позивачем.

Розпорядженням голови Адміністрації Соборного району Дніпропетровської міської ради №60-р від 25.05.2022 року місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено разом із батьком ОСОБА_1 .

В своєму позові та поясненнях під час розгляду справи позивач посилався на те, що під час проживання доньки з відповідачкою для дитини не було створено належні умови для проживання, не забезпечено належне облаштування кімнати для проживання, навчання та відпочинку; дитина не забезпечувалась належним харчуванням, одягом за віком, медичним оглядом, пропуска заняття в школі. Відповідачка мала цивільного чоловіка, з яким вела асоціальний спосіб життя, зловживаючи спиртними напоями. Після серпня 2021 року, відповідачка не приймала ніякої участі в житті дитини, матеріально її не підтримувала та взагалі не спілкується з нею, що свідчить про її байдужість до дитини та підтверджує відмову від виконання батьківських обов`язків.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка посилалась, що після розірвання шлюбу з позивачем та проживання доньки разом із нею, дитина була забезпечена належним доглядом та вихованням, побутовими умовами та речами першої необхідності. Дитині придбавались іграшки, одяг, кімнату було облаштовано всім необхідним для навчання та відпочинку. Дитині надавалась допомога з навчанням, робились домашні завдання. В серпні 2021 року вона дійсно передала доньку в сім`ю позивача, в зв`язку із переїздом разом із цивільним чоловіком до іншого місця проживання та необхідністю облаштування нового житла. Проте, інтереси до доньки не втрачала. Навпаки позивачем, вплив на якого мають його батьки, зокрема мати позивача, в подальшому стали чинитись перешкоди в побаченнях з дитиною, не відчинялись двері квартири, заборонялось бачитись з дитиною в школі. З цього приводу вона зверталась до органу опіки та піклування, яким було встановлено порядок побачень з дитиною. Однак, чинення перешкод в побаченнях зі сторони позивача не припинилось. В подальшому вона народила ще двох дітей та здійснювала догляд за ними, в зв`язку з чим не мала можливості приходити до дитини, знаючи при цьому, що їй не дадуть можливості бачитись до донькою. Намагалась спілкуватись з донькою по телефону, однак остання не хотіла з нею розмовляти.

Суд враховує, що доводи сторони позивача та показання свідків щодо не створення відповідачкою належних побутових умов для проживання та навчання, не забезпечення належним харчуванням, одягом, медичною допомогою, об`єктивно іншими матеріалами справи не підтверджується.

Після розірвання шлюбу між сторонами та протягом проживання дитини з відповідачкою, позивач або інші особи, за наявності відповідних фактів, не звертались до компетентних органів з приводу неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, вказані обставини відповідними органами не перевірялись, умови проживання не обстежувались, попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків не виносились.

Єдиним зверненням була заява бабусі дитини - ОСОБА_7 до управління-служби у справах дітей, що вбачається із листа управління-служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради від 24.06.2021 року, зі змісту якого останнє стосувалось навчання дитини та відвідування нею занять. При цьому, у листі зазначено, що відповідно до інформації навчального закладу, дитина має високі можливості у навчанні, але показала середні здібності по засвоєнню навчального матеріалу. Має добре розвинуту пам`ять, проявляє інтереси до навчання, хоча на уроках не завжди уважна. Має добре розвинуте мовлення, чітко висловлює думки, має хороший словниковий запас. Добра та дружелюбна, бере участь у святах, що проводяться у класі. Класним керівником з матір`ю дитини проводились бесіди щодо необхідності систематично навчання дитини у школі. В травні 2021 року представником управління-служби у справах дітей проведення із матір`ю бесіду щодо навчання дитини та порядку своєчасного повідомлення класного керівника про відсутні дитини на заняттях.

Викладені у листі відомості свідчать, що дитина розвинута за віком, навчалась задовільно, брала участь в житті класу. Будь-яких конкретних відомостей про те, що пропуск дитиною занять були наслідком неналежного контролю з боку відповідачки за дитиною, мали систематичний характер, а не були пов`язані об`єктивними причинами, викладена в листі управління-служби у справах дітей інформація, покази свідків та інші матеріали справи, не містять. В свою чергу відповідачка під час розгляду справи зазначила, що дитина не відвідувала заняття в школі виключно з об`єктивних причин, за станом здоров`я або іншими сімейними обставинами.

Стосовно доводів позивача та показань свідків щодо зловживання відповідачки та її співмешканця спиртними напоями, суд враховує, що відповідні свідчення не містять даних, що вживання спиртних напоїв мало ознаки зловживання та носило систематичний характер з боку відповідачки.

Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Під час заслуховування пояснень дитини в ході розгляду справи вбачається, що в своїх поясненнях остання не вказувала на будь-які протиправні дії до неї з боку матері та обставини, які б можливо було кваліфікувати як неналежне та умисне невиконання батьківських обов`язків відповідачкою, а також не виявляла явно негативного ставлення до неї. Її небажання спілкуватись та проживати з матір`ю фактично пояснювала тим, що остання не впливала на свого співмешканця, який під час їх спільного проживання міг підвищувати голос на дитину; коли вони робили домашні завдання та вона щось не розуміла, називав її «пеньком», що вона сприймала як образу, а мати її не захищала.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів […] Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судових рішень, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі №553/449/20 (провадження №61-2701св24)).

Суд приймає до уваги, що відсутність емоційного зв`язку дитини з матір`ю та не бажання спілкуватись, з огляду на вік дитини, тривалість проживання в сім`ї позивача, відсутність регулярного спілкування дитини з матір`ю, емоційну лабільність дитини, не є передбаченою законом підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав та не виключає зміну ставлення дитини до матері в подальшому та налагодження між ними стосунків.

Крім того, суд враховує, що відповідачка після подальшого проживання дитини разом із позивачем, не втрачала інтересу до дитини, намагалась з нею спілкуватись, приходила до школи та до дому, телефонувала дитині. Неможливість побачень пояснювала перешкодою в цьому з боку позивача та його матері.

Вказане, зокрема, підтверджується зверненням відповідачки в липні 2024 року до Адміністрації Соборного району Дніпропетровської міської ради з приводу визначення її участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Розпорядженням голови Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 02.10.2024 року відповідачці було визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні шляхом побачень з дитиною кожної п`ятниці місяця з 16-00 г. до 19-00 г. в присутності батька дитини.

Як зазначила відповідачка вказаний порядок побачень з боку позивача не виконується.

Також суд враховує, позицію відповідачки під час розгляду справи, яка приймала участь у розгляді справи, залучила адвоката для представництво своїх інтересів, що свідчить про її небайдужість та інтерес до дитини.

Крім того, суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 05.11.2024 року №5/6-173, згідно якого визнано за недоцільне позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що в ході розгляду справи не встановлено та позивачем не доведено наявності обставин, які б свідчили про свідоме систематичне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, втрати інтересу до дитини та наявності виключних обставин, які можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про безпідставність, недоведеність та необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав.

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст.1 СК України).

Частиною 1 ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст.14, ч.1 ст.15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст.150-151 СК України.

Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст.25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.30). При цьому відповідно до ч.2 ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав та обов`язків матері обмежується або припиняється.

Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані між особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст.14, ч.1 ст.15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

З огляду на викладене, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав, не підлягає задоволенню і похідна вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем доньки, без будь-якої допомоги та без участі матері.

В зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст.1,7,121,141,147,150,151,152,157,164,165 СК України, ст.ст.8,12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.4,5,10-13,76-81,141,211,212,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування в особі Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - відмовити повністю.

Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20 червня 2025 року.

Суддя С.Ю.Казак