провадження № 22-ц/824/9291/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Мазур Ю.Ю. в місті Києві, дата складення повного тексту рішення 13 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ХАУС» про визнання недійсними додаткових договорів до кредитних договорів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила визнати недійсним додатковий договір № 1 від 22 грудня 2008 року до кредитного договору № CNL-B00/055/2006 від 18 квітня 2006 року; визнати недійсним додатковий договір № 1 від 22 грудня 2008 року до кредитного договору № ML-B00/107/2007 від 27 листопада 2007 року.

Позовна заява обґрунтована тим, що 18 квітня 2006 року ОСОБА_1 з метою отримання банківського кредиту в АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено в Філії банку в м. Вінниця кредитний договір № CNL-B00/055/2006 від 18 квітня 2006 року. Відповідно до умов цього договору банк зобов`язався надати позивачу в кредит грошові кошти на загальну суму 440 000,00 доларів США строком до 17 квітня 2012 року з фіксованою ставкою 10%. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 20 квітня 2006 року укладено договір іпотеки № PCL-002/553/2006. Відповідно до умов цього договору в заставу банку ОСОБА_1 передано нерухоме майно, яке їй належало на праві приватної власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Для збільшення кредитної лінії за ініціативою банку 27 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено в Філії банку в м. Вінниця кредитний договір № ML-B00/107/2007, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 в кредит грошові кошти на загальну сума 260 000,00 доларів США в строк до 25 листопада 2019 року з плаваючою ставкою - фіксований відсоток 3,99% + FIDR. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № ML-B00/107/2007 від 27 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки № PML-00/107/2007, відповідно до умов якого, в заставу банку ОСОБА_1 було передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року у справі № 757/9754/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № CNL-B00/055/2006 від 18 квітня 2006 року у розмірі 430 737,04 доларів США та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2013 року у справі № 2-2340/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-B00/107/2007 від 27 листопада 2007 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість у розмірі 279 021,57 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26 березня 2012 року становить 2 228 740,60 грн., пеню та штрафні санкції у розмірі 9 571,90 грн., а також судові витрати. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що 22 грудня 2008 року між нею та ПАТ «ОТП Банк» було укладено додатковий договір № 1 до Кредитного договору № МL-В00/107/2007, яким графік платежів викладено у новій редакції та зазначено, що у випадку порушення позичальником будь-яких зобов`язань, встановлених умовами кредитного договору та/чи цього додаткового договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовується за кредитним договором (плаваюча чи фіксована процентна ставка) підвищується на 4 % річних в порядку, передбаченому цим додатковим договором. Підвищення процентної ставки не потребує укладення будь-якого додаткового договору до кредитного договору чи графіку платежів та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту, при цьому, процентна ставка по кредиту підлягає підвищенню в перший банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення будь-якого з підпунктів кредитного договору та/чи цього додаткового договору. Вона не укладала, не підписувала і не знала про існування цих додаткових договорів від 22 грудня 2008 року. Факт не підписання вказаних додаткових договорів підтверджується висновком експертного почеркознавчого дослідження № 2-03/03, складеним 03 березня 2014 року Українським центром судових експертиз, та випискою Державної прикордонної служби України від 21 травня 2014 року, згідно з якою вона перебувала за кордоном на час підписання оспорюваних додаткових договорів.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції мотивуючи своє рішення погодився із доводами позивача щодо визнання оспорюваних додаткових договорів недійсними. Між тим, суд першої інстанції погодився з доводами ТОВ «ІНВЕСТ ХАУС» про наявність підстав для відмови у позові за пропуском строку позовної давності звернення позивача до суду з позовом про захист порушеного права, оскільки ОСОБА_1 з 03 березня 2014 року (дата висновку почеркознавчого дослідження) було достовірно відомо порушення її прав щодо укладення додаткових договорів до кредитних договорів. Тому саме з цієї дати у неї виникло право на судовий захист свого порушеного права. Однак, з даним позовом позивач звернулась до суду лише 18 червня 2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Так, відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначено у ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В матеріалах справи № 752/12242/19 міститься рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 березня 2017 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 серпня 2017 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 04 вересня 2017 року у справі № 752/17437/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитних договорів № CNL-B00/055/2006 від 18 квітня 2006 року, № ML-B00/107/2007 від 27 листопада 2007 року та додаткових договорів № 1 від 22 грудня 2008 року до кредитного договору № CNL-B00/055/2006 від 18 квітня 2006 року та № 1 від 22 грудня 2008 року до Кредитного договору №№ ML-B00/107/2007 від 27 листопада 2007 року недійсними з підстав порушення норм Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність». Остаточне рішення в даній справі ухвалено 13 листопада 2019 року. Таким чином, позовна давність переривалась шляхом подання ОСОБА_1 позову до суду. Отже, попри наявні докази у справі, судом першої інстанції не було встановлено, що трирічний строк на звернення до суду ОСОБА_1 за захистом переривався пред`явленим до суду позову про визнання недійсними кредитних договорів та додаткових кредитних договорів (справа № 752/17437/15-ц). При цьому, додаткові пояснення з обґрунтування необхідності визнання додаткових договорів до кредитних договорів недійсними позивач звернулась до суду 13 вересня 2016 року, що свідчить про те, останньою не пропущено строки позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 квітня 2006 між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір CNL-B00/055/2006, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позивачу в кредит грошові кошти на загальну суму 440 000,00 доларів США строком до 17 квітня 2012 року з фіксованою ставкою 10 %.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № CNL-B00/055/2006 від 18 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 20 квітня 2006 року було укладено Договір іпотеки № PCL-002/553/2006, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала банку нерухоме майно, яке належить їй на праві власності, а саме квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

27 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № МL-В00/107/2007, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 в кредит грошові кошти на загальну суму 260 000,00 доларів США строком до 25 листопада 2019 року з плаваючою ставкою - фіксований відсоток 3,99 % FIDR.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № МL-В00/107/2007 від 27 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено Договір іпотеки № PМL-00/107/2007, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

22 грудня 2008 року ПАТ «ОТП Банк» уклало з ОСОБА_1 додатковий договір № 1 до кредитного договору № CNL-B00/055/2006 від 19 квітня 2006 року, згідно якого графік платежів викладено у новій редакції та зазначено, що у випадку порушення позичальником будь-яких зобов`язань, встановлених умовами кредитного договору та/чи цього додаткового договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовуються за кредитним договором (плаваюча чи фіксована процентна ставка) підвищується на 4 % річних в порядку, передбаченому цим додатковим договором. Підвищення процентної ставки не потребує укладання будь-якого додаткового договору до кредитного договору чи графіку платежів та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту, при цьому, процентна ставка по кредиту підлягає підвищенню в першій банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення будь-якого з підпунктів кредитного договору та/чи цього додаткового договору.

22 грудня 2008 року ПАТ «ОТП Банк» уклало з ОСОБА_1 додатковий договір № 1 до кредитного договору № МL-B00/055/2006 від 27 листопада 2007 року, згідно якого графік платежів викладено у новій редакції та зазначено, що у випадку порушення позичальником будь-яких зобов`язань, встановлених умовами кредитного договору та/чи цього додаткового договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток (в залежності від виду процентної ставки, що застосовуються за кредитним договором (плаваюча чи фіксована процентна ставка) підвищується на 4 % річних в порядку, передбаченому цим додатковим договором. Підвищення процентної ставки не потребує укладання будь-якого додаткового договору до кредитного договору чи графіку платежів та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту, при цьому, процентна ставка по кредиту підлягає підвищенню в першій банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення будь-якого з підпунктів кредитного договору та/чи цього додаткового договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києві від 15 листопада 2013 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № CNL-B00/055/2006 від 18 квітня 2006 року у розмірі 430 737,04 доларів США та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києві від 18 червня 2013 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № МL-В00/107/2007 від 27 листопада 2007 року у розмірі 279 021,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26 березня 2012 року становить 2 228 740,60 грн., та судовий збір у розмірі 9 571,90 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 серпня 2017, залишеним без змін постановою Верхового Суду від 13 листопада 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитних договорів.

15 березня 2019 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» було укладено договори № 313, 314 про відступлення прав вимоги, за яким ЗАТ «ОТП Банк» передав свої права за вищевказаними кредитним договором і договором іпотеки до ТОВ «ФК «Інвест Хаус».

Звертаючись у суд з даним позовом, ОСОБА_1 зазначає, що вона вищевказані додаткові договори від 22 грудня 2008 року не підписувала, не укладала і про їх існування жодним чином не знала.

На підтвердження своїх доводів посилається на висновок № 2-03/03 експертного почеркознавчого дослідження від 03 березня 2014 року, в якому зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься в графі «позичальник» п. 4 в наданій на дослідження електрофотокопії додаткового договору № 1 від 22 грудня 2018 року до кредитного договору від 18 квітня 2006 року № CNL-В00/055/2006, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_1 , підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься на останньому аркуші наданої на дослідження електрофотокопії Додаткового договору № 1 від 22 грудня 2018 року до кредитного договору № МL-В00/107/2007 від 27 листопада 2007 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_1 .

Також, позивач посилається на виписку Державної прикордонної служби України від 21 травня 2014 року, в якій зазначено, що на час підписання оспорюваних додаткових договорів щодо зміни і визначення графіків платежів у новій редакції ОСОБА_1 перебувала за кордоном.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позові суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила строк позовної давності.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17).

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.

Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.

Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.

Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт не підписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним(недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27листопада 2024 року у справі № 204/8017/17.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договорів з підстав їх не підписання позивачем не можуть бути задоволені.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, а також залишив поза увагою, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд мав з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки підстав до задоволення позову нема через неналежний спосіб захисту, позовна давність до вимог позивача взагалі застосована бути не може.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції по суті дійшов вірного висновку про відсутність підстав до задоволення позову, однак виходив при цьому з невірних мотивів, допустивши невідповідність висновків суду обставинам справи, що в силу вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до зміни рішення в мотивувальній частині.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 20 червня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.