КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

справа № 367/3321/18

провадження № 22-ц/824/2459/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Шереметьєвій М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі:Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2024 року, постановленого під головуванням судді Карабаза Н.Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла вищевказана позовна заяваОСОБА_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 28 квітня 2016 року Ірпінський міський суд Київської області ухвалив заочне рішення, яким задовольнив позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк» та у рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором від 12 грудня 2011 року № 13023 у розмірі 203 888,06 грн, у тому числі: сума заборгованості за кредитом - 133 333,36 грн, сума заборгованості за відсотками - 39 283,21 грн, пеня - 28 993,92 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за тілом - 1 527,40 грн, сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості за відсотками - 750,17 грн, звернув стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м, житловою площею 51,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С. 02 листопада 2011 року за реєстровим № 5736 та зареєстрованим в КП Ірпінське БТІ 15 листопада 2011 року, номер запису 41, в книзі 34-558, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м, житловою площею 51,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначила, що про ухвалення цього судового рішення вона дізналася лише після того, як до квартири почали приходити люди для попереднього огляду, оскільки її квартиру виставлено на продаж на аукціоні.

ОСОБА_1 одразу подала заяву про перегляд заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року.

21 березня 2018 року вона повідомила ПАТ «Дельта Банк» про оскарження заочного рішення та запропонувала зняти з аукціону спірну квартиру. Однак на цю заяву будь-якої відповіді позивач не отримала.

10 квітня 2018 року ОСОБА_2 була визнана переможцем торгів, відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UА-ЕА-2018-03-27-000039-а.

23 квітня 2018 року на підставі проведених торгів між відповідачами укладено договір купівлі-продажу спірної трикімнатної квартири. Вартість квартири 447 447,77 грн.

Постановою від 13 березня 2019 року Київський апеляційний суд скасував заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року та ухвалив нове про відмову у позові банку.

Позивач вважає договір купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки під час проведення аукціону та укладення договору за його результатами, не було дотримано вимог статей 203, 215 ЦК України, Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року за № 388, частини 2 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вартість її квартири значно перевищує ціну продажу квартири. Крім того, на момент реалізації квартири на торгах, рішення яким незаконно було визнано право власності на квартиру за банком, не набрало законної сили, оскільки було оскаржене.

Враховуючи ту обставину, що банком після отримання рішення суду було реалізовано квартиру відповідачу ОСОБА_2 , яка на цей час є власником спірної квартири, позивач вважає, що після скасування заочного рішення Ірпінського міського суду від 28 квітня 2016 року має право на захист в судовому порядку свого права шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на спірну квартиру за нею.

Позивач, з урахуванням зміни предмета позову, просить суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу трикімнатної квартири загальною площею 104,8 кв. м, житловою площею 51,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного від 23 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 ;

витребувати з чужого незаконного володіння трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м, житловою площею 51,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 104,8 кв. м, житловою площею 51,7 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просиласкасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції було ототожнено порядок набуття права власності на підставі проведення електронних торгів та проведення аукціону під час реалізації активів неплатоспроможного банку.

Висновок суду про відсутність доказів оскарження заочного рішення Ірпінського районного суду Київської області від 28 квітня 2016 року є необґрунтованими, оскільки відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, банк не лише був повідомлений, але і безпосередньо представник банку брала участь у розгляді справи в порядку апеляційного провадження. Позивач обрала належний спосіб захисту, оскільки спірна квартира вибула із власності позивача не з її волі, а на підставі рішення суду.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є необґрунтованим та недоведеним.

Суд дійшов такого висновку з огляду на те, що позивачка не надала доказів на підтвердження факту повідомлення ПАТ «Дельта Банк» чи ОСОБА_2 про оскарження заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року на час проведення торгів 10 квітня 2018 року, чи укладання спірного договору.

Суд першої інстанції зазначив, що позивачка не надала належних доказів того, що станом на 10 квітня 2018 року, день проведених відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-ЕА-2018-03-27-000039-а, на підставі яких було укладено спірний договір, не набрало законної сили заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасоване заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року та ухвалено нове рішення про відмову у позові, вбачається, що підставою для відмови у позові було неправильне застосування судом статті 39 Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивачки дійсно були порушені, але вона не надала жодних доказів, які б підтвердили, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні від 23 квітня 2018 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Позивачка не подала доказів того, що зміст спірного договору суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також того, що ПАТ «Дельта Банк» на час укладання спірного договору, не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину не було вільними і не відповідало їх внутрішній волі, а також те, що спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що є підставою для відмови в задоволенні позовної вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 23 квітня 2018 року укладено договір купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, між ПАТ «Дельта банк», в особі представника АТ «Дельта Банк» Сорокіна Микити Володимировича, який діє на підставі довіреності, посвідченої 21 лютого 2018 року Щадко О.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 170, виданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадировим Владиславом Володимировичем, який діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Баню» та делегування повноважень ліквідатора банку», рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора» від 20 лютого 2017 року № 619, та ОСОБА_2 , відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів від 10 квітня 2018 року № UA-EA-2018-03-27-000039-а, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстровано в реєстрі за № 419.

Згідно з пунктом 1.2. договору, предметом купівлі-продажу за цим договором є наступне майно: трикімнатна квартира АДРЕСА_2 (інвентарний номер: 3081230).

Нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року у справі № 367/5000/15-ц. Право власності продавця на нерухоме майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 серпня 2017 року, номер запису про право власності: 22131282, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 109.

У пункті 2.1. договору зазначено, що продаж нерухомого майна вчиняється за 447 447,77 грн без ПДВ, які були сплачені покупцем продавцю у повному обсязі до моменту укладання цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став покупець.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що право власності на нерухоме майно переходить від продавця до покупця з моменту державної реєстрації права власності.

Згідно з актом приймання-передачі нерухомого майна від 23 квітня 2018 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 та відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири, що продана на аукціоні, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., 23 квітня 2018 року за реєстровим № 419, продавець передав, а покупець прийняв наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (інвентарний номер: 3081230).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 липня 2018 року № 132117500, об`єкт нерухомого майна: квартира АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109 23.04.2018 року (номер запису про право власності 25839991) згідно з договором купівлі-продажу № 419, виданим 23 квітня 2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. (підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40760902 від 23.04.2018) на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Станом на 21 серпня 2017 року вказане вище нерухоме майно перебувало у приватній власності в ПАТ «Дельта Банк», ; підстава виникнення права власності: рішення суду, заочне, серія та номер: 367/5000/15-ц, видане 28 квітня 2016 року Ірпінським міським судом Київської області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36873221 від 01.09.2017 Буржимська С.А. , Виконавчий комітет Ірпінської міської ради Київської області.

Станом на 12 листопада 2011 року це нерухоме майно перебувало у приватній власності у ОСОБА_1 ; підстава виникнення права власності: договір дарування, 5736, 02.11.2011, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін М.С. згідно з інформацією про іпотеку: номер запису про іпотеку: 14999798 (спеціальний розділ), дата та час державної реєстрації: 12.12.2011; підстава виникнення іпотечний договір, серія та номер: 3177, виданий 12.12.2011, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю.А.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30081804 від 16.06.2016; відомості про основне заповзання: строк виконання основного зобов`язання: 12.12.2016, розмір основного зобов`язання: 160 000,00 грн, відомості про суб`єктів: іпотекодавець: ОСОБА_1 , іпотекодержатель: ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 зазначила, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає.

Отже, визнання недійсним у судовому порядку правочину можливо з підстав недодержання сторонами в момент його вчинення вимог, які встановлені 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, а саме: правочин має відповідати вимогам ЦК України.

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Зокрема таким нормативно-правовим актом є Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 388 (далі - Положення № 388).

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Положення № 388 лот - одиниця активів банку (кількох банків), що виставляється для продажу на аукціоні; права вимоги - права вимоги боргу за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання таких вимог; публічний паспорт активу (майна) - сукупність інформації щодо активів (майна) банку, що ліквідується, яка оприлюднюється з метою залучення якомога більшої кількості потенційних покупців з урахуванням вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про захист персональних даних».

Розділ VI Положення № 388 визначає умови та порядок проведення відкритих торгів (аукціону). Зокрема на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватися такі види активів (майна) банку, що ліквідується: основні засоби; майно банку у вигляді цілісного майнового комплексу; майно банку, щодо обороту якого встановлено обмеження; дебіторська заборгованість; права вимоги. Інші види активів (майна) можуть продаватися у спосіб, визначений законодавством. Продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ЕТС. Початкова ціна активів (майна) банку, що ліквідується, не повинна бути нижчою за оціночну вартість, визначену незалежним суб`єктом оціночної діяльності на дату формування ліквідаційної маси, або на останню дату оцінки активів (майна).

За змістом пункту 4 розділу VІІ Положення № 388 у разі якщо відкриті торги (аукціон) відбулися, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб отримує від організатора торгів протокол відкритих торгів (аукціону) із зазначенням ціни продажу лота. Банк укладає договір купівлі-продажу активу (майна) не раніше трьох робочих днів та не пізніше 20 робочих днів та здійснення переможцем таких відкритих торгів (аукціону) повної оплати коштів за лот, забезпечує проведення розрахунків відповідно до нього.

Розглядаючи заяву про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута, суду належить перевірити обставини його організації та проведення відповідно до положень розділів III, IV Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Підставами для визнання результатів аукціону недійсними є недодержання ліквідатором або організатором аукціону вимог Закону про банкрутство щодо його проведення, зокрема, порядку визначення початкової вартості майна, яке підлягає реалізації в ліквідаційній процедурі, проведення конкурсу та визначення організатора аукціону, оприлюднення оголошення про проведення аукціону та вимог до його змісту, порядку допуску до участі в аукціоні, дотримання строків та часу проведення аукціону, порядку проведення аукціону (повторного, другого повторного аукціону).

Отже, до предмета доказування у разі оскарження результатів аукціону входить з`ясування обставин дотримання ліквідатором та організатором аукціону вимог Закону про банкрутство щодо його проведення, зокрема: порядку отримання згоди заставного кредитора на продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення (стаття 42); особливостей укладення договору на аукціоні (стаття 50); порядку оприлюднення оголошення про проведення аукціону певного змісту, письмового повідомлення про проведення аукціону власника майна, замовника та інших осіб, визначених замовником (статті 58, 59); допуску до участі в аукціоні (стаття 61); допуску до місця проведення аукціону (стаття 63); порядку проведення аукціону, повторного, другого повторного аукціонів (статті 64-68).

Порушення порядку організації будь-якого з наведених елементів доказування, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки та проведення аукціону; правил, які регулюють сам порядок проведення аукціону; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону, є підставою для визнання результатів аукціону недійсними в цілому (див.: подібні за змістом висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 904/3388/15, від 11 серпня 2020 року у справі № 924/1708/14, від 13 серпня 2020 року у справі № 922/600/17, від 27 січня 2021 року у справі № 910/18250/16, від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16).

Тому при вирішенні спору про визнання недійсними результатів торгів (аукціону) необхідним є встановлення: чи мало місце порушення вимог законодавства при його проведенні; чи вплинули ці порушення на результати аукціону; чи мало місце порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює результати аукціону (див. висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 5027/398-б/2012, від 27 квітня 2021 року у справі № 5023/5836/12, від 06 жовтня 2022 року у справі № 911/1902/17).

Указане узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 (провадження № 12-41гс23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). З огляду на наведене неналежними та неефективними є відповідні дві вимоги позивача». Вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. Проте ця вимога лише за певних умов може бути ефективним способом захисту, наприклад, тоді, якщо позивачем і відповідачем є продавець і покупець за договором купівлі-продажу.

Правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 42-44), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.4), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 45-47), від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункти 103-104).

Суд першої інстанції правильно встановив, що на час проведення відкритих торгів 10 квітня 2018 року, оформлених протоколом електронних торгів № UA-ЕА-2018-03-27-000039-а, на підставі яких було укладено спірний договір, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року набрало законної сили та було чинним.

Також відсутні належні докази на підтвердження повідомлення ПАТ «Дельта Банк» про оскарження заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року станом на 10 квітня 2018 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позивачка посилалася на порушення вимог статей 203, 215 ЦК України, Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року за № 388, частину 2 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Проте позивачка не надала, а суд не встановив того, що зміст спірного договору суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також того, що ПАТ «Дельта Банк», на час укладання спірного договору, не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину не було вільними і не відповідало їх внутрішній волі, також те, що спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відчуження майна з електронних торгів належить до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами 1-3 та частинами 5, 6 статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 215 цього Кодексу). Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19)).

Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачка не надала доказів недотримання ліквідатором та організатором аукціону вимог Закону про банкрутство щодо його проведення, зокрема: порядку отримання згоди заставного кредитора на продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення; особливостей укладення договору на аукціоні; порядку оприлюднення оголошення про проведення аукціону певного змісту, письмового повідомлення про проведення аукціону власника майна, замовника та інших осіб, визначених замовником; допуску до участі в аукціоні; допуску до місця проведення аукціону; порядку проведення аукціону, повторного, другого повторного аукціонів, що входить до предмета доказування у разі оскарження результатів аукціону.

Також суд не встановив наявності порушень правил проведення торгів, які могли б вплинути на результати проведення торгів.

Крім того, зі змісту постанови Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 квітня 2016 року скасоване та ухвалено нове про відмову у позові, вбачається, що підставою для відмови у позову було неправильне застосування судом статті 39 Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивачка також просить суд витребувати з чужого незаконного володіння трикімнатну квартиру та визнати за нею право власності на неї.

Так, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга цієї статті у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Метою позову про витребування майна з чужого володіння є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку позбавлення власника його нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) та № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц).

Рішення суду про витребування нерухомого майна на користь його власника із чужого володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 38)).

Якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України).

Отже, якщо позивачка, яка не була стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане майно, вона може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі--продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункти 52, 57) і від 05 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (пункт 9.32)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, провадження № 14-636цс18, викладено висновок про те, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вимога ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, щодо витребування з чужого незаконного володіння майна не конкретизована, оскільки не зазначено у кого його слід витребувати.

Крім того, одночасне заявлення вимог про витребування з чужого незаконного володіння майна та визнання права власності є недоцільним, оскільки визнання права власності більше стосується ситуацій, коли право власності оспорюється або не визнається іншою особою. Віндикаційний позов, своєю чергою, спрямований на повернення майна, яке незаконно утримується іншою особою, тобто на витребування майна з чужого незаконного володіння.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було ототожнено порядок набуття права власності на підставі проведення електронних торгів та проведення аукціону під час реалізації активів неплатоспроможного банку, оскільки підставою визнання недійсними результатів аукціону як з продажу майна банкрута, так і проведення електронних торгів є порушення правил проведення торгів, які могли вплинути на результати торгів і на права та законні інтереси заявника.

Неприйнятними є доводи апеляційної скарги щодо висновку суду про відсутність доказів оскарження заочного рішення Ірпінського районного суду Київської області від 28 квітня 2016 року, оскільки суд першої інстанції встановив відсутність доказів повідомлення ПАТ «Дельта Банк» про оскарження судового рішення станом на час проведення торгів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачка не довела наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу як результату проведених торгів (аукціону) недійсними, оскільки не довела належними та допустимими доказами факт порушення правил проведення торгів (аукціону), як і не довела, що ці порушення могли вплинути на результати торгів і на її права та законні інтереси, як боржника (позичальника).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді