Номер провадження: 22-ц/813/1287/25
Справа № 521/2339/20
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Сачаєвої Ірини Олександрівни на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 05 березня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, в якому просила визнати договір дарування від 19 вересня 2005 року, яким ОСОБА_5 обдарувала ОСОБА_3 кімнатою площею 13,3 кв. м. в будинку АДРЕСА_1 недійсним.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_5 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач надала ОСОБА_3 земельну ділянку розміром 0,250 га безкоштовно для будівництва будинку. Згодом відповідач попросила подарувати їй одну кімнату в будинку для того, щоб вона розпочала будівництво будинку, на що ОСОБА_5 дала згоду за умови, що ОСОБА_3 поверне спірну кімнату у власність позивача після отримання державного акту, про що склала відповідну розписку. 19.09.2005 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 23/100 частин вказаного житлового будинку, які складаються із житлової кімнати площею 13,3 кв. м. Після укладення договору дарування відповідач не проживала у спірній кімнаті, однак побудувала на земельній ділянці, яка буда надана їй безкоштовно позивачем, два житлових будинку. На вимоги ОСОБА_5 повернути спірну кімнату, відповідно до письмової розписки, ОСОБА_3 відмовляється. Посилаючись на ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 722 ЦК України позивач зазначає, що відповідач не прийняла дарунок, та ввела в оману ОСОБА_5 , так як відмовилась повертати у власність позивача спірну кімнату.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 15 жовтня 2020 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 .

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 07 червня 2022 року замінено позивача ОСОБА_5 на її правонаступника ОСОБА_6 у зв`язку із смертю ОСОБА_5 .

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 29 червня 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 .

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 05 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 адвокат Сачаєва Ірина Олександрівна звернулися з апеляційними скаргами, в яких

- ОСОБА_1 просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права;

- представник ОСОБА_2 адвокат Сачаєва Ірина Олександрівна просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним задовольнити за виключенням факту безоплатної передачі ОСОБА_5 ОСОБА_3 земельної ділянки розміром 0,250 га для будівництва будинку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи відповідач ОСОБА_3 та її представник, третя особа ОСОБА_2 та її представник у судове засідання, призначене на 03.06.2025 року на 15:00 год. не з`явилися, заяв про відкладення судового засідання з мотивуванням причин необхідності їхньої присутності в судовому засіданні, а також заяв про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, не подавали.

Разом з тим до Одеського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Сіржант Ю.В. про розгляд справи без їхньої присутності в судовому засіданні .

Також представником третьої особи ОСОБА_2 адвокатом Сачаєвою І.О. подано заяву про відкладення розгляду справи через неодноразове оголошення 03.06.2025 року повітряної тривоги.

Присутні в судовому засіданні представник позивача Казакової І.С. (правонаступник ОСОБА_5 ) та представник третьої особи ОСОБА_4 адвокат Бикова О.В. не заперечували проти продовження розгляду справи за фактичною явкою.

Колегія суддів звертає увагу, що на час проведення судового засідання з розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Сачаєвої Ірини Олександрівни, повітряна тривога не була оголошена, а щодо раніше оголошеної повітряної тривоги був оголошений відбій і представники інших учасників судового провадження взяли участь в судовому засіданні і не заперечували щодо розгляду апеляційних скарг по суті без присутності адвоката Сачаєвої І.О, яка на власний розсуд розпорядилась своїми процесуальними права щодо участі в судовому засіданні.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності належним чином повідомлених учасників справи, які відсутні у судовому засіданні, при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що справа перебуває в судах лютого 2020 року, а в апеляційному суді з квітня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити с удове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

7-1) чи є підстави для здійснення судового контролю, передбаченого частинами п`ятою, шостою статті 453-1 цього Кодексу;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

2. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з не доведеності позивачем належними та допустимими доказами факту того, що ОСОБА_3 навмисно ввела в оману ОСОБА_5 щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

19.09.2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г. посвідчений договір, згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 23/100 частин житлового будинку під АДРЕСА_2 , якій в цілому розташований на земельній ділянці, площею 557 кв. м. за фактичним використанням ( т. 1 а.с.3). Право власності на 23/100 частки зазначеного домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_3 в КП «ОМБТІ та РОН» 10.10.2005 року за № 20782 в кн.:204-65, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на 94/100 частин домоволодіння (т. 2 а. с. 79).

Звертаючись до суду, позивач зазначила, що при укладенні договору дарування від 19.09.2005 року ОСОБА_3 навмисно ввела в оману ОСОБА_5 , так як умовою укладення спірного договору було подальше повернення ОСОБА_3 частини житлового приміщення шляхом вчинення договору дарування на користь ОСОБА_5 , про що свідчить розписка, надана ОСОБА_3 19.09.2005 року (т. 1 а. с. 16).

В ході розгляду справи судом було досліджено матеріали цивільної справи № 1519/2-2109/11, яка перебувала в провадженні Малиновського районного суду міста Одеси за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Із матеріалів вказаної справи вбачається, що в 2009 році ОСОБА_5 звернулася із відповідним позовом до ОСОБА_3 , при цьому, однією із підстав визнання спірного договору дарування недійсним ОСОБА_5 зазначалося саме те, що договір дарування укладався без наміру подарувати відповідачу 23/100 частин житлового будинку, так як ОСОБА_3 пообіцяла, що укладе із ОСОБА_5 договір дарування спірного житлового приміщення після отримання документів на побудований будинок.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 травня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 29 вересня 2009 року у справі № 2-640/09 встановлено, що сторони виконали умови договору, зокрема ОСОБА_5 передала ОСОБА_3 спірне приміщення, яка прийняла його та вселилась із членами своєї сім`ї. Зазначені обставини не заперечуються сторонами, а також підтверджуються судовими повістками, з яких вбачається, що ОСОБА_3 із чоловіком ОСОБА_7 та неповнолітньою дитиною проживають за вищевказаною адресою. У встановленому законом порядку 10.10.2005 року договір був зареєстрований ОСОБА_3 в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», про що був зроблений відповідний запис 204-65.

Колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Обґрунтовуючи позов, позивач посилалась на те, що дарунок нею відповідачці 19.09.2005 року житлової кімнати площею 13,3 кв. м. що становить 23/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 був обумовлений проханням відповідачки подарувати їй одну кімнату в будинку для того, щоб вона розпочала будівництво будинку на земельній ділянці розміром 0,250 га., яку позивач надала відповідачу безкоштовно для будівництва будинку і обіцянкою відповідача повернути позивачці після отримання відповідачкою державного акту на земельну ділянку, про що написала розписку. Проте після укладення оспорюваного договору, відповідач там не жила і дарунок не прийняла, а після будівництва відповідачкою на безкоштовно наданій їй позивачкою 2-х житлових будинків на земельній ділянці, відмовилась згідно з розпискою повертати позивачці житлову кімнату, чим ввела позивачку в оману, а тому просила визнати договір дарування нерухомості від 19.09.2005 року недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (пп. 19, 20), відповідно до ст. 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела іншу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК).

Тлумачення ст. 230 ЦК свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно, знаючи про наявність або відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК).

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення, тощо).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229, ст. 230 і ст. 203, 717 ЦК у сукупності вважаються правильно застосованими.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 29 вересня 2009 року у справі № 2-640/09, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.01.2010 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 23/1-00 частин житлового будинку 3 11/21: із літери «А» площею 13,3 кв. м., який розташований по АДРЕСА_3 , та укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 19.09.2005 року та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спірне приміщення відмовлено.

При розгляді справи № 2-640/09 судами встановлено, що: «19.09.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 23/1-00 частин житлового будинку 3 11/21: із літери «А» площею 13,3 кв. м., який розташований по АДРЕСА_3 . Спірний договір підписаний ОСОБА_6 за дорученням ОСОБА_5 (даруватель) та ОСОБА_3 (обдарована) в присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу та посвідчений ним у реєстрі за № 3155. Сторони виконали умови договору, зокрема ОСОБА_5 передала ОСОБА_3 спірне приміщення, яка прийняла його та вселилась із членами своєї сім`ї, що не заперечувалось сторонами, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції. У встановленому законом порядку 10.10.2005 року цей договір був зареєстрований ОСОБА_3 в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості, про що було здійснено відповідний запис 204-65.» (т. 2 а. с. 36-38).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.05.2011 року у справі № 1519/2-2109/11 у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Свій позов у справі № 1519/2-2109/11 ОСОБА_5 обґрунтувала тим, що 19.09.2005 року вона уклала з ОСОБА_2 договір, відповідно до якого подарувала 23/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 на умовах надання позивачці відповідачем матеріальної допомоги, тобто позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. На виконання усних домовленостей ОСОБА_3 та ОСОБА_7 надавала матеріальну допомогу, а з січня 2006 року припинила виконання обов`язків щодо надання допомоги. Відповідачі ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_4, скориставшись її помилкою при укладанні договору дарування, здійснили будівництво двох двоповерхових будинків на території земельної ділянки, на якій розташований будинок позивача та співвласника ОСОБА_3 Один з будинків розташували поряд з її, позивача, частини житлового будинку, який обмежує доступ до місця її проживання, закриває доступ сонячного світла до її подвір`я. Відповідачі ОСОБА_4 захопили майже всю земельну ділянку та зареєстрували за собою право власності на 94/100 частин домоволодіння. Самочинне будівництво відповідачі здійснили без згоди інших співвласників.

При розгляді справи № 1519/2-2109/11 судами встановлено, що: «19.09.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 23/100 частин житлового будинку 3 11/21: із літери «А» площею 13,3 кв. м., який розташований по АДРЕСА_3 . Спірний договір підписаний ОСОБА_6 за дорученням ОСОБА_5 (даруватель) та ОСОБА_3 (обдарована) в присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу та посвідчений ним у реєстрі за № 3155. Сторони виконали умови договору, зокрема ОСОБА_5 передала ОСОБА_3 спірне приміщення, яка прийняла його та вселилась із членами своєї сім`ї, що не заперечувалось сторонами, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції. У встановленому законом порядку 10.10.2005 року цей договір був зареєстрований ОСОБА_3 в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості, про що було здійснено відповідний запис 204-65. Право власності на 23/100 частки зазначеного домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_2 в КП «ОМБТІ та РОН»10.10.2005 року за № 20782 в кн. 204-65, що підтверджується копією витягу з реєстрації права власності на нерухоме майно.

Доводи позивачки по те, що укладаючи договір дарування, вона мала на увазі договір довічного утримання спростовуються змістом її численних уточнених позовних заяв та заяв до правоохоронних органів, в яких вона зазначала, що погодилась на пропозицію ОСОБА_3 на укладання договору дарування однієї кімнати, що складає 23/100 частин жилого будинку АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_8 необхідна була земельна ділянка, на якій можливо було б побудувати житловий будинок. За це вони повинні були сплатити їй грошові кошти. З заяви ОСОБА_5 , за якою Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 17.07.2008 року розпочата дослідча перевірка № 3932 вбачається, що підставою для звернення до правоохоронних органів стали шахрайські дії ОСОБА_7 по відношенню до неї. Останні змусив укласти з нею договір дарування частини жилого будинку під умовою, що сплатить їй кошти на ремонт будинку. Він заплатив лише частку грошей, а решту - відмовляється сплатити. Також відмовляється повернути отриману в дар кімнату.

В свої письмових та усних поясненнях позивач не довела, на яких умовах укладався договір довічного утримання та які зобов`язання щодо утримання ОСОБА_5 взяла на себе ОСОБА_3 ».

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 07.05.2013 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2013 року у справі № 2а/1522/3507/11 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Одеської міської ради, комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за участі третіх осіб щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради - відмовлено.

При розгляді справи №2а/1522/3507/11 судами встановлено, що: «рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради депутатів трудящих від 09 квітня 1958 року № 503 «Об отводе земельных участков под индивидуальное строительство», було відведено земельну ділянку АДРЕСА_4 під індивідуальне жиле будівництво. Відповідно до договору дарування від 19 вересня 2005 року, ОСОБА_3 належить на праві власності 23/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_5 і є суміжним землекористувачем з ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить гр. ОСОБА_3 .

В подальшому, за вказаною адресою ОСОБА_3 самовільно було збудовано двоповерховий житловий будинок. Актом міської міжвідомчої комісії від 25 грудня 2007 року прийнято в експлуатацію споруди жилих будинків літ. «В», літ. «У», що знаходяться по АДРЕСА_3 . 22 квітня 2008 року виконавчий комітет ОМР розглянув заяву ОСОБА_3 про прийняття в експлуатацію жилих будинків літ. «В», літ. «У», що належать заявниці. Рішенням ВК ОМР № 455 «Про прийняття в експлуатацію жилих будинків літ. «В», літ. «У», що належать ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 від 22 квітня 2008 року було затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 25 грудня 2007 року та прийнято в експлуатацію жилий будинок літ. «В» жилою площею 35,3 кв.м, загальною площею 116,2 кв.м, літ. «У», жилою площею 60,5 кв.м, загальною площею 171,5 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . До того ж, вказаним рішенням ВК ОМР було зобов`язано КП «ОМБТІ та РОН» внести зміни до технічного паспорта на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , та провести перерахунок ідеальних частин, а також видати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на частину домоволодіння за даною адресою. Зазначене свідоцтво про право власності на 94/100 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: було видано ОСОБА_3 виконавчим комітетом ОМР 12 вересня 2008 року.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_3 про прийняття в експлуатацію реконструйованих домоволодінь від 04 лютого 2008 року, а також заяви ОСОБА_5 , ОСОБА_2 . ОСОБА_9 про те, що вони не заперечують проти будівництва та здачі в експлуатацію жилого двохповерхового будинку за вищевказаною адресою.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що вона не давала згоди на прийняття в експлуатацію двоповерхового житлового будинку, оскільки це, по-перше, спростовується наявною в матеріалах справи заявою позивачки, в якій зазначено, що вона не заперечує та не має жодних претензій щодо будівництва та здачі в експлуатацію житлового двоповерхового будинку (т.1, а.с.45).

По друге, представник апелянта, зазначаючи про підроблення її підпису на вказаній вище заяві, не надав до суду апеляційної інстанції докази звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів із заявою про скоєне правопорушення або вироку у кримінальній справі, яким би було встановлено підробку її підпису.

Враховуючи наведене, доводи ОСОБА_2 з цього приводу не ґрунтуються на нормах закону є безпідставними, не відповідають вимогам статей 69, 70 КАС України, а тому до уваги колегією суддів не приймаються (т.2 а. с. 80-86)».

Врахувавши обставини, які встановлені в інших судових справах за участі тих самих учасників провадження, і що ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_1 вже заверталась у 2011 році з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 19.09.2005 року 23/100 частин житлового будинку 3 11/21: із літери «А» площею 13,3 кв. м., який розташований по АДРЕСА_3 (справа № 1519/2-2109/11), обґрунтовуючи в тій справі це помилкою, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, і що у задоволенні заявленого ОСОБА_5 позову було відмовлено і рішення набрало чинності, встановивши, що зі спливом ще 9 років ОСОБА_10 знову звернулась з позовом до ОСОБА_3 в якому просила визнати недійсним договір дарування від 19.09.2005 року 23/100 частин житлового будинку 3 11/21: із літери «А» площею 13,3 кв. м., який розташований по АДРЕСА_3 , але вже з підстав обману не надавши при цьому доказів навмисного введення в оману ОСОБА_5 з боку ОСОБА_3 щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати оспорюваний правочин недійсним.

Також суд з посиланням на обставини, які встановлені у справі № 2-640/09, вірно вказав, що наведені позивачем в обґрунтування заявленої вимоги обставини, зокрема що ОСОБА_3 не набула права власності на спірне житлове приміщення, так як не прийняла дарунок, та не вселилася у спірне житлове приміщення, спростовуються дослідженими в ході розгляду справи матеріалами справи № 2-640/09 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання дійсним договору купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця, виселення, визнання права власності та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності, що сторони виконали умови договору, зокрема, що ОСОБА_5 передала ОСОБА_3 спірне приміщення, яка прийняла його та вселилась із членами своєї сім`ї. Зазначені обставини не заперечуються сторонами, а також підтверджуються судовими повістками, з яких вбачається, що ОСОБА_3 із чоловіком ОСОБА_7 та неповнолітньою дитиною проживають за вищевказаною адресою. У встановленому законом порядку 10.10.2005 року договір був зареєстрований ОСОБА_3 в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», про що був зроблений відповідний запис 204-65.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , то колегія суддів звертає увагу на таке.

У постанові Верховного Суду України від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного правочину, тому не могла володіти інформацією щодо обставин вчинення правочину, які мають істотне значення для його укладення; доказів того, що оспорюваним правочином зачіпаються її права та інтереси, позивач не надала і матеріали справи таких доказів не містять.

Тобто, особа, яка не є стороною оспорюваного правочину, не може володіти інформацією щодо обставин вчинення правочину, які мають істотне значення для його укладення.

Уявлення про справжню волю може існувати тільки в особи, яка помилялася, а зовнішньому сприйняттю це може бути взагалі недоступно. Тому тільки сторона правочину, яка його вчинила під впливом обману, може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності обману та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 брала участь у справі № 1519/2-2109/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки в якості третьої особи та як позивач до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 23/100 частин житлового будинку 3 11/21: із літери «А» площею 13,3 кв. м., який розташований по АДРЕСА_3 , та укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 19.09.2005 року та зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання права власності на спірне приміщення (справа № 2-640/09), а також в адміністративній справі №2а/1522/3507/11 за її ОСОБА_2 позовом до Одеської міської ради, комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за участі третіх осіб щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради,і в жодній з перелічених справ не довела правомірність своїх притягань на спірне майно та про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів.

Доводи апеляційних скарг висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spai», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Сачаєвої Ірини Олександрівни підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Сачаєвої Ірини Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 05 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 25.06.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова