УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року

м. Київ

справа № 751/6838/24

провадження № 61-7513ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кравченком Володимиром Володимировичем, на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 15 травня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2025 року позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні належної ОСОБА_2 на праві власності 1/4 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення її до вказаної квартири. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Усунуто перешкоди в користуванні належної ОСОБА_3 на праві власності 1/4 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення її до вказаної квартири. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

У лютому 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з заявами про відшкодування витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211 грн 20 коп. кожній та на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн кожній, надану їм у ході розгляду справи за їхнім позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення їх до цієї квартири.

Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова

від 18 лютого 2025 року, у урахуванням ухвали цього суду від 21 березня 2025 року про виправлення описки, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 15 травня 2025 року, заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 грн 20 коп. кожній та на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн 00 коп. кожній.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, враховував клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення судових витрат, складність справи, обсяг наданих та виконаних робіт, принцип розумності та справедливості, а також те, що правнича допомога адвокатом Матросом І. М. у ході судового розгляду надавалась обом позивачам одночасно. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн кожному, що узгоджується із складністю розгляду справи, витраченим адвокатом часом, та відповідає співмірності із вимогами заявленого позову.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10 000 грн кожному.

16 червня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Кравченко В. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова

від 18 лютого 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 15 травня 2025 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що стороною позивача не надано доказів, які б підтверджували розмір понесених ними судових витрат, саме в заявленому позивачами розмірі, оскільки такий не є співмірним із складністю справи та очевидно є завищеним. Крім того, не надано доказів, який би підтверджував розмінність розміру судових витрат, фінансову спроможність сторони відповідача сплатити такі судові витрати, а також обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верхового Суду

від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/16, від 14 червня 2023 року у справі № 357/8277/19, у постановах Верхового Суду від 24 червня 2020 року у справі 757/16448/17,

від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що понесені позивачами витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом даної справи, підтверджуються наданими документами:

копіями договорів про надання правової допомоги від 21 червня 2024 року, що укладені ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (клієнти) та адвокатом Матросом І.М., за умовами яких адвокат зобов`язався надати клієнтам правничу допомогу в цій справі в суді І інстанції (п. 1.1); гонорар за надання правничої допомоги визначається фіксованою сумою в розмірі, встановленому сторонами в додатку № 1 до цього договору (п. 6.1); клієнт виплачує адвокату гонорар після підписання цього договору (п. 6.2); порядок оплати гонорару: готівковий. Факт готівкової оплати клієнтом адвокатського гонорару підтверджується виключно видачею клієнту відповідної квитанції про оплату (п. 6.3);

копіями додатків № 1 до вищевказаних договорів від 21 червня 2024 року, за якими гонорар за надання правничої допомоги, які клієнт виплачує адвокату після підписання цього договору, визначається фіксованою сумою - 20 000 грн 00 коп.

копіями ордерів про надання адвокатом Матросом І. М. правової допомоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підставі тих договорів;

детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за договорами про надання правничої допомоги від 21 червня 2025 року, відповідно до якого адвокатом Матросом І. М. надано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були надані відповідні послуги.

квитанціями на оплату гонорару за № 3268825 і № 3268826 від 21 червня 2024 року.

Заперечуючи проти заявленого позивачами розміру понесених ними витрат під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем було подано до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру таких витрат, в якій вона просила відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у справі, а у випадку дотримання норм процесуального законодавства - зменшити до

5 000 гривень з тих підстав, що позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу який би дійсно підтверджував розмір понесених стороною позивачів судових витрат на професійну правничу допомогу, саме в такому розмірі, оскільки сам розмір витрат, який позивачі просять стягнути на свою користь є не співмірним як із складністю справи, так і з виконаною адвокатом Матросом І.М. робіт, ціною сплаченого судового збору, у зв`язку з чим, такі витрати не відповідають критеріям розумності, справедливості та співмірності.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

У частині четвертій статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У пункті 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження

№ 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі

№ 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі

№ 550/936/18 (провадження № 14-26цс21), зважаючи на конкретні обставини справи, принцип змагальності сторін та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме їх дійсність, необхідність та розумність їх розміру, ураховуючи складність справи та фінансовий стан її учасників, погодилась з висновками суду апеляційної інстанції про зменшення судових витрат на правничу допомогу до 1000 грн та не вбачала підстав для задоволення касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції, враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну допомогу, зважаючи на конкретні обставини справи, принцип змагальності сторін та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме їх дійсність, необхідність та розумність їх розміру, ураховуючи складність справи, погоджується з висновком судів попередніх інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн кожному.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду з їх оцінкою та на правильність висновків апеляційного суду не впливають.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження судами зібраних у справі доказів та встановлення обставин на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої адвокатом Кравченком В. В., на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова

від 18 лютого 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 15 травня 2025 року необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Кравченком Володимиром Володимировичем, на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 15 травня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
Є. В. Коротенко В. М. Коротун