провадження № 2/175/762/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року Дніпровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченко О.Г.

з секретарем Кульпіна Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області у селищі Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна, Гаражний кооператив «Победа», Садівниче товариство «Ізумруд», про визнання права власності на частину нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна, Гаражний кооператив «Победа», про визнання права власності на частину нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя та просила суд постановити рішення, яким визнати право власності на частину гаража № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпро, в Гаражний кооператив «Победа» після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2023 року суддею відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

01 лютого 2024 року ОСОБА_1 подано в суд заяву про збільшення позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна, Гаражний кооператив «Победа», Садівниче товариство «Ізумруд», про визнання права власності на частину нерухомого майна, побудованого в період шлюбу, як спільної сумісної власності подружжя, в якій позивач просить з врахуванням уточнень визнати право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на частину гаража № НОМЕР_1 , площею 24,0 кв.м., розташованого за адресою: Дніпропетровська обл., м.Дніпро, в Гаражний кооператив «Победа», на частину садового будинку АДРЕСА_1 , розрашованого на земельній ділянці № НОМЕР_2 площею 0,0506 га, який в цілому складається з: садовий будинок літ.А1-2 основною площею 36,3 кв.м. загальною площею 73,5 кв.ми., тераса а3, ганок а2, навіс літ.Б-1, навіс літ.В-1, сарай літ.Г-1, навіс літ.Д-1, сарай літ.Ж-1, вбиральня літ.К-1, сарай літ.Л-1 споруди №№ 1-5; на частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,0506 га, кадастровий номер -01-019-0014 з цільовим призначенням «для ведення садівництва».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року прийнято заяву позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог та передано матеріал ицивільної справи за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна, Гаражний кооператив «Победа», про визнання права власності на частину нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя на розгляд за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2024 справа передана в провадження судді Васюченко О.Г.

Ухвалою від 06.05.2024 року суддею Васюченко О.Г. прийнято справу у своє провадження та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

17 жовтня 2024 року постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів», що набрав чинності 25 квітня 2025 року, визначено змінити найменування Дніпропетровського районний суд Дніпропетровської області на Дніпровський районний суд Дніпропетровської області. Також визначено, що зміна найменування місцевого загального суду не призведе до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду".

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Іванова О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідач-1 ОСОБА_2 до суду не з`явилась, надала суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому всі факти та обставини, викладені в позивачем ОСОБА_1 визнала в повному обсязі, просила суд розглянути справу згідно чинного законодавства без її участі.

Представник відповідача-2 ОСОБА_3 адвокат Фісунов А.Л. у судовому засіданні в режимі відеоконференції просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Красота Т.О. на вимогу суду надала копію спадкової справи № 71307414, номер у нотаріуса 65/2023, зареєстрованої після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Треті особи Гаражний кооператив «Победа» та Садівниче товариство «Ізумруд» належним чином повідомлені про розгляд цієї цивільної справи, до суду не з`явилися, про причини неявки не повідомили, правом на подання пояснень, заяв або клопотань не скористались.

Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача-2, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими доказами, дійшов до наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 14 грудня 1974 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , актовий запис № 3210, та згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 шлюб між сторонами розірвано, про що 07 лютого 1994 року складено відповідний актовий запис №87.

Відповідач-1 ОСОБА_2 є онукою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ., що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_5 , актовий запис №773, свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_6 серії НОМЕР_6 , актовий запис № 143 від 19.02.1994 року, свідоцтвом про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серії НОМЕР_7 , актовий запис № 1027 від 20.09.1994 року, свідоцтвом про шлюб ОСОБА_8 серії НОМЕР_8 , актовий запис №166 від 17.09.2021 року.

Відповідач-2 ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 17 жовтня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_9 , актовий запис № 653.(а.с.72).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_10 , виданим 27 вересня 2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис № 79 від 15.06.2023 року.

Згідно матеріалів спадкової справи № 71307414, номер у нотаріуса 65/2023, зареєстрованої після смерті ОСОБА_4 , з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Красоти Т.О. звернулись 27 вересня 2023 року його онука ОСОБА_2 на підставі ст.1266 ЦК України в порядку представлення, яка спадкує ту часть спадщини, яка належала б за законом ії матері ОСОБА_9 (дівоче прізвище « ОСОБА_10 »), померлій ІНФОРМАЦІЯ_5 , якби вона була жива на час відкриття спадщини (ч.1 ст.1266 ЦК України). (а.с.59), ІНФОРМАЦІЯ_6 дружина померлого ОСОБА_3 на підставі ст.1261 ЦК України як спадкоємець першої черги за законом (а.с.69).

Також до приватного нотаріуса звернулась 27 листопада 2023 року колишня дружина померлого ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя, яке побудовано в період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти.

27 листопада 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т.О. винесено постанову про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії видачі на її ім`я Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя у зв`язку з тим, що у ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи на вищевказане майно. Одночасно роз`яснено право вирішення вказаного питання в судовому порядку.

Судом також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 08.06.1984 року №331 ОСОБА_11 , який э батьком ОСОБА_4 , прийнято в члена Гаражного кооперативу «Победа», виділено гараж № НОМЕР_1 .

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпрі ради №1521 від 16.12.2005 «Про переоформлення гаража в гаражному кооперативі «Победа» на ОСОБА_4 » гараж № НОМЕР_1 в зв`язку зі смертю ОСОБА_11 було переоформлено на ОСОБА_4 .

Рішенням засідання правління Садового товариства «Автомобіліст» від 02 листопада 1988 року (протокол №13) прийнято в члена Садового товариства «Автомобіліст» ОСОБА_11 , якому виділено участок №11.

05 січня 1995 року ОСОБА_11 подав заяву в Садове товариство «Автомобіліст» про переоформлення садової ділянки № НОМЕР_2 на ОСОБА_4 .

20.02.2000 року Головою Дніпропетровської державної районної адміністрації було винесено розпорядження № 60-Р «Про приєднання земель Садового товариства «Автомобіліст» до Садового товариства «Ізумруд».

Згідно Довідки Гаражного кооперативу «Победа» № 48 від 25.09.2023 (а.с.81) ОСОБА_4 був членом Гаражного кооперативу «Победа» та ним внесено пайовий внесок в повному обсязі в 1986 році за гараж № НОМЕР_1 , 1984 року побудови.

Згідно Технічного паспорту на гараж № НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Победа» від 06.10.2023 року (а.с.82) на ділянці № НОМЕР_1 зведено гараж площею 24,0 кв.м.

Згідно Довідки Садівничого товариства «Ізумруд» №54 від 07.12.2024 року (а.с.86) ОСОБА_4 був членом Садівничого товариства «Ізумруд» та ним сплачено пайовий внесок за садовий будинок АДРЕСА_1 (раніше 11), 1991 року побудови.

Згідно Технічного паспорту на садовий будинок № НОМЕР_11 в Садівничому товаристві «Ізумруд» Обухівської територіальної громади Дніпровського району Дніпропетровської області від 22.11.2023 року (а.с.89-91) двоповерховий будинок з будівлями та спорудами побудований в 1991 році та складається з: садовий будинок літ.А1-2 основною площею 36,3 кв.м. загальною площею 73,5 кв.ми., тераса а3, ганок а2, навіс літ.Б-1, навіс літ.В-1, сарай літ.Г-1,навіс літ.Д-1,сарай літ.Ж-1,вбиральня літ.К-1,сарай літ.Л-1 споруди №№ 1-5.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 за час шлюбу з ОСОБА_1 в 1984 року було побудовано гараж № НОМЕР_1 площею 24,0 кв.м. в Гаражному кооперативі «Победа», у 1991 році було побудовано двоповерховий садовий будинок № НОМЕР_2 в Садовому товаристві «Автомобіліст», землі якого в подальшому було приєднано до Садівничого товариства "Ізумруд", номер садового будинку АДРЕСА_2 , а також повністю виплачено пайові внески за гараж та садовий будинок.

Факт побудови подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_4 гаража в Гаражному кооперативі «Победа» та садового будинку в Садівничому товаристві «Ізумруд» в судовому засіданні підтвердили допитані в якості свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Так, свідок ОСОБА_15 повідомила суду, що з ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_11 знайома з дитинства, їх батьки дружили родинами та всі разом працювали на Заводі ім.Петровського. ОСОБА_11 був ветераном Великої Вітчизняної війни, мав пільги на позачергове прийняття в члени гаражного кооперативу, тому взяв участок для сина ОСОБА_4 з метою будівництва гаража. ОСОБА_4 працював бригадиром мав у власності автомобіль та мотоцикл. В 1984 році ОСОБА_4 та ОСОБА_1 придбали металевий гараж, який встановили в Гаражному кооперативі «Победа» та почали будувати капітальний. Пізніше почали будувати садовий будинок в садовому товаристві. Будували власними силами та за власні кошти, іноді залучали на допомогу друзів. ОСОБА_11 участі в будівництві гаража та садового будинку не приймав. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 підтримував з ОСОБА_1 нормальні стосунки, проти користування ОСОБА_1 гаражем та садовим будинком не заперечував.

Свідок ОСОБА_13 повідомила суду, що вона є рідною сестрою відповідача ОСОБА_3 , була знайома з ОСОБА_4 ще з часів, коли він був одружений з ОСОБА_1 . Її чоловік на прохання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в 1984 році зробив дах на гаражі в гаражному кооперативі.

Свідок ОСОБА_14 повідомила суду, що працювала з ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_11 в 1990-х роках на Автобазі №1. ОСОБА_11 був членом комісії по розподіленню земельних ділянок в садівничому товаристві та особисто повідомив їй, що він бере земельну ділянку в садівничому товаристві для своїх дітей родини сина ОСОБА_4 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 23, 24 своєї Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу; вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст. 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 СК України).

Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (1969), який був чинним в період знаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

За змістом частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про кооперацію» визначено, що обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності.

На підставі частин першої та другої статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.

У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Відповідно до статті 182 ЦК України та Закону України «Про кооперацію» право власності на майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідного до закону.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного Цивільного Суду від 14.11.2024 №727/1140/21 висловив правову позицію, згідно якої право власності на майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації. Прийняття особи у члени товариства по експлуатації гаражів/садових ділянок не породжує право власності на гараж/садовий будинок.

Отже, сам факт перебування ОСОБА_11 в членах Гаражного кооперативу «Победа» та Садового коооперативу «Автомобіліст» не породжувало його право власності на спірні гараж та садовий будинок.

Право власності на гараж № НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Победа» та на садовий будинок № НОМЕР_11 в Садовому товаристві «Ізумруд» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ні за ким не зареєстровано.

В той же час, з наданої відповідачем ОСОБА_3 приватному нотаріусу у спадкову справу, заведену після смерті ОСОБА_4 довідки Гаражного кооперативу «Победа» № 48 від 25.09.2023 вбачається, що ОСОБА_4 був членом Гаражного кооперативу «Победа» та саме ним було внесено пайовий внесок в повному обсязі в 1986 році за гараж № НОМЕР_1 , 1984 року побудови.

З наданої відповідачем ОСОБА_3 приватному нотаріусу довідки Садівничого товариства «Ізумруд» №54 від 07.12.2024 року вбачається, що ОСОБА_4 був членом Садівничого товариства «Ізумруд» та саме ним було сплачено пайовий внесок за садовий будинок АДРЕСА_1 (раніше 11), 1991 року побудови.

У постанові від 23 травня 2018 року в справі № 640/11441/15 Верховний Суд дійшов висновку, що внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, після повного внесення паю за об`єкт нерухомого майна (гараж, садовий будинок) є спільною сумісною власністю подружжя.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами 1,2 статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Вказана правова позиція була викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного Цивільного Суду від 15.10.2020 року по справі № 623/214/17.

Таким чином, суд приходить до висновку, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набули право спільної сумісної власності на новостворене під час шлюбу нерухоме майно гараж № НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Победа», 1984 року побудови, та садовий будинок № НОМЕР_11 в Садівничому кооперативі «Ізумруд», 1991 року побудови. Частки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у вказаному нерухомому майні є рівними, тобто по частині кожному.

07 лютого 2006 року ОСОБА_16 отримав у власність шляхом приватизації земельну ділянку № НОМЕР_2 в Садівничому товаристві «Ізумруд», що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА №276089 на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 971-р від 02.12.2005 року, площею 0,0506 га, кадастровий номер -01-019-0014 з цільовим призначенням «для ведення садівництва».

Згідно частин 1 та 3 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 р. №7 вказується, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок(крім багатоквартирного),будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно частин 1 та 4 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах №583/1743/15-ц (провадження № 61-2595св18) від 04 квітня 2018 року, № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6-2225цс16 від 12 жовтня 2016 року, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16,; у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 127/9608/17-ц, від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц, від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18, від 18 серпня 2021 року у справі № 359/3859/17, від 22 березня 2023 року у справі № 760/28053/13 при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17 (провадження № 14-47цс20), від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 зроблено висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

На підставі наведених норм закону у кожного із подружжя, що має частку у спільно набутому (створеному) будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, що відповідає принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній садового будинку..

Правовою підставою реєстрації права власності на таку частку земельної ділянки за другим з подружжя є рішення суду про визнання за ним права власності на землю у порядку статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Розглядаючи питання щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю в 3 роки.

Згідно частини 1 статті 261 перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу яка його порушила.

Судом встановлено, за життя ОСОБА_4 спорів щодо права власності та/або користування спільним сумісним майном подружжя з позивачем ОСОБА_1 не виникало, що додатково визнано відповідачем-1 ОСОБА_17 та підтверджено поясненнями свідків.

Вперше право позивача було порушено після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з боку відповідачів, як спадкоємців, які заперечують право власності позивача та претендують на отримання у власність в порядку спадкування гаража та садового будинку в цілому. Факт виникнення спору після смерті ОСОБА_4 підтверджується відзивами відповідача ОСОБА_3 на позов та додатковими поясненнями.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом 13.12.2023 року, строк позовної давності за яким не сплинув, тому наслідки спливу строків позовної давності строк - судом не застосовується.

Враховуючи фактично встановлені в судовому засіданні обставини справи та розглядаючи справу на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, дотримуючись засад змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, як того вимагають приписи ст..ст. 12, 13 ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні із позовом було сплачено судовий збір на загальну суму 1620 гривень 85 копійок, який з урахуванням задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 257,261,317, 372, 377, 391,392 ЦК України, ст.120 ЗК України, ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70, 71, 72 СК України, ст.ст.2, 19-1 Закону України «Про кооперацію», , ст.ст. 12, 13, 76, 81, 130, 141, 223, 263-266 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна, Гаражний кооператив «Победа», Садівниче товариство «Ізумруд», про визнання права власності на частину нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_12 ) право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- на частину гаража № НОМЕР_1 (вісімдесят п`ять), площею 24,0 кв.м., розташованого за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, в Гаражний кооператив «Победа» (код ЄДРНОУ 24230325);

- на частину садового будинку АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці № НОМЕР_2 площею 0,0506 га, який в цілому складається з: садовий будинок літ.А1-2 основною площею 36,3 кв.м., загальною площею 73,5 кв.м., тераса а3, ганок а2, навіс літ.Б-1, навіс літ.В-1 сарай літ.Г-1, навіс літ.Д-1, сарай літ.Ж-1, вбиральня літ.К-1, сарай літ.Л-1 споруди №№ 1-5;

- на частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,0506 га, кадастровий номер -01-019-0014 з цільовим призначенням «для ведення садівництва».

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_13 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_12 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 810 гривень 43 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_12 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 810 гривень 43 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено та підписано 25 червня 2025 року.

Суддя О.Г. Васюченко