ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/4247/24 Номер провадження 22-ц/814/2176/25Головуючий у 1-й інстанції Морозовська О. А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 лютого 2025 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного текста судового рішення 18 лютого 2025 року) у справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року АТ «ОТП Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, просив: стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № від 12.11.2017 у розмірі 41 602,13 грн.

Заявлені вимоги мотивовані невиконанням відповідачем умов кредитного договору.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 лютого 2025 року позов АТ«ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № від 12 листопада 2017 року станом на 28.09.2022 року в розмірі 41 602 гривні 13 копійок, що складається з: 5 568 грн 25 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 509 грн 26 коп. - заборгованість за відсотками; 19 331 грн 75 коп. - заборгованість за прострочене тіло кредиту; 16 192 грн 87 коп. - заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028 грн 00 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, а саме:

-в частині заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 568 в гривень 25 копійок та заборгованості за відсотками у розмірі 509 гривень 26 копійок - позовні вимоги задовольнити;

-у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за прострочене тіло кредиту у розмірі 19 331 гривень 75 копійок та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 16 192 гривень 87 копійок - відмовити.

Просить стягнути з АТ «ОТП БАНК» його користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову в повному обсязі є помилковими, оскільки кредитну карту він використовував з подальшим погашенням кредитних коштів, а надалі в нього з кредитної картки почали зникати гроші, після чого він заблокував картку і більше нею не користувався. Коли це відбулося, а саме число, місяць та рік, він точно вже назвати не може. Погашення заборгованості він здійснював через термінали банку на наданий працівником банку рахунок. Рахунок поповнював у визначеній працівником відділення банку сумі. Поповнювати рахунок перестав у 2022 році, число місяць та рік точно назвати не може, так як вважає, що в нього вже не має заборгованості.

Зазначає, що до позовної заяви було додано Звіт-рахунок за період з 13 листопада 2017 року по 23 липня 2024 року на ім`я клієнта ОСОБА_1 , у якому відображені усі операції з платіжної краткою, та з якого слідує, що відповідач активно користувалася кредитними коштами до 07 жовтня 2022 року, при цьому нарахування відсотків, а саме нарахованих відсотків за безготівковими операціями, нарахування відсотків за готівковими операціями, нарахування відсотків за прострочену заборгованість проводилося по 12 липня 2024 рік, хоча банк у своїй позовній заяві зазначає, що заборгованість за кредитним договором визначена станом на 28.09.2022.

Звертає увагу, що кошти нараховані поза межами дії договору.

Договір про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих) (публічний), що долучений позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів відповідача не містить, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідача саме з цим договором та визначеними в ньому умовами.

Крім того, паспорт споживчого кредиту від 12 листопада 2017 року, підписаний відповідачем, безспірно не свідчить про погодження всіх істотних умов договору укладеного з відповідачем, огляду на таке.

В паспорті споживчого кредиту зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінці кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір його доходів, тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ОТП Банк», посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У підтвердження заперечень проти апеляційної скарги повторно наведені факти і доводи позовної заяви та звертається увага, що відповідач своїми діями підтверджує те, що він погодився з умовами договору, оскільки ОСОБА_1 неодноразово користувався кредитною карткою, здійснював погашення, а також не мав жодних заперечень щодо укладення договору.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_1 користувався кредитним лімітом, не звертався до банку з заявою про зменшення кредитного ліміту, а отже не мав жодних заперечень щодо зміни розміру кредитного ліміту та щодо продовження строку дії договору.

Вказує, що вартість правничої допомоги є завищеною та необґрунтовано високою та не відповідає ринковим цінам, критерію розумності, співмірності зі складністю і тривалістю справи, а тому взагалі не підлягає задоволенню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 12 листопада 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № .(а.с.43)

Відповідно до п. 1.1. договору банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на умовах придбання товару за 14 749,05 грн, зі сплатою комісії у розмірі 1 179,92 грн та сплати послуг за надання виписок у розмірі 300 грн. Загальний розмір кредиту складає 16 228,97 грн. Строк кредитування складає 12 місяців. Тип процентної ставки - фіксована 0,01% річних, реальна річна процентна ставка складає 15,18% річних. Реальна вартість кредиту складає 16 229,83 грн.

Пунктом 2.2. договору визначено загальний розмір кредитної лінії 3 000 грн.

Пунктом 2.3 договору визначено, що строк користування кредитною карткою становить 3 роки з моменту підписання банком і позичальником цього договору (а.с.43)

Відповідач отримав в кредитні кошти в розмірі 16 389,05 грн на купівлю телевізора та супутніх налаштувань (а.с.56-58).

У зв`язку з несвоєчасним внесенням відповідачем коштів на погашення заборгованості за споживчим кредитом у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка визначена банком за станом на 23.07.2024 у розмірі 41 602,13 грн і складається з: заборгованості за тілом кредиту 5 568,25 грн; заборгованості за відсотками 509,26 грн; заборгованості за прострочене тіло кредиту 19 331,75 грн; заборгованості за простроченими відсотками 16 192,87 грн (а.с.19).

02.08.24 АТ «ОТП Банк» направляв досудову вимогу на адресу ОСОБА_1 , з якої вбачається, що банк вимагає достроково повернути кошти у розмірі 41 602,13 грн (а.с.73-74).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин, на які посилався банк в обгрунтування заявлених вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження наявності договірних відносин між сторонами, банком надано копію договору про споживчий кредит № від 12.11.2017 (а.с.49), який містить частину умов споживчого договору на купівлю побутової техніки з терміном дії договору 12 місяців та умови видачі та обслуговування кредитної картки з терміном дії 3 роки.

Вказаний договір та видаткова накладна разом з копією чеку з магазину (а.с.56-58) свідчать про отримання ОСОБА_1 коштів по договору споживчого кредитування № від 12.11.2017 у розмірі 16 389,05 грн.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 зазначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо розміру отриманого та погашеного тіла кредиту за кредитним договором.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).

В матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості (а.с.11-18) за період із 10.01.2017 по 12.07.2024 по договору № від 12.11.2017 та по картковому рахунку НОМЕР_1 , в якому зазначено рух коштів відповідача, використання відповідачем коштів, нарахування відсотків та внесені відповідачем кошти.

Розрахунок заборгованості - це процес визначення загальної суми боргу, що включає основну суму, а також можливі штрафні санкції, такі як пеня чи інфляційні втрати, що нараховуються за несвоєчасне погашення боргу кредитодавцем.

Отже, розрахунок заборгованості, який наданий банком по своїй суті є відомістю про рух коштів відповідача, що відображає рух коштів ОСОБА_1 .

Окрім того, слід звернути увагу, що розрахунок заборгованості містить зведені відомості, тобто по договору споживчого кредитування № від 12.11.2017 та по картковому рахунку НОМЕР_1 , проте він не містить відомостей :

про отримання відповідачем 14 749,05 грн;

про зарахування коштів після їх внесення відповідачем, тобто неможливо встановити кошти у яких сумах зараховувалися на погашення заборгованості за договором № від 12.11.2017 чи по картковому рахунку НОМЕР_1 ;

про дати його складання;

про підписанта (посада), який склав такий розрахунок від імені АТ «ОТП Банк».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розрахунок заборгованості (а.с.11-18) не відповідає вимогам первинного документу, а тому не є належним та допустимим доказом наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором.

Щодо нарахування позивачем заборгованості за відсотками, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував право нараховувати відсотки, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № від 12.11.2017, умовами договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих), редакція яких вступає в дію з 03.11.2017(а.с.60-69), заявою-анкетою про надання банківських послуг АТ «ОТП БАНК» від 02.11.2017 (а.с.54), як невід`ємних частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач розумів, ознайомився і погодився (поставивши свій підпис) саме з цим договором про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих), підписуючи анкету-заяву про приєднання до Договору, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів, плати за обслуговування кредиту, неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, у зазначених розмірах і порядках нарахування, що містяться у доданих банком до позовної заяви документах.

Надана позивачем роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено також у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

За встановлених обставин згідно наданих суду доказів неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки договір про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих), що розміщені на офіційному сайті позивача (www.otpbank.com.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви договір у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Наданий позивачем договір про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих) (а.с.60-63), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року №342/180/17.

За таких обставин без надання підтверджень про конкретний запропонований відповідачу договір, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком договір про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих) не підписаний відповідачем, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У межах розгляду цієї справи договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих) (а.с.60) із ОСОБА_1 АТ «ОТБ БАНК» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а саме про розмір відсотків та штрафів.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки матеріали справи не містять доказів ознайомлення ОСОБА_1 з умовами договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Колегія суддів звертає увагу, що в Заяві-анкеті не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, та її розмір.

Враховуючи зазначене та з неможливість на підставі наданих позивачем копій документів перевірити правильність нарахування заборгованості за тілом кредиту та процентами, а також встановити наявність заборгованості чи її відсутність, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю.

Оскільки колегією суддів апеляційного суду встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв?язку з недоведеністю.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено 4 542 грн судового збору (а.с.135)

Апеляційна скарга задоволена в повному обсязі, тобто відповідач має право на відшкодування 4 542 грн судового збору.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сталою судовою практикою Верховного Суду сформована правова позиція про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа №554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц), від 15 квітня 2020 року (справа № 199/3939/18-ц), від 09 червня 2020 року (справа № 466/9758/16-ц).

Отже, сторона по справі у підтвердження понесених витрат на правничу допомогу має надати суду в обов`язковому порядку документ, що посвідчує сплату коштів за надані послуги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надав: договори № б/н та № 48 від 11.03.2025 про надання правничої допомоги (а.с.152,153); копію акту приймання -передачі наданих послуг (а.с.155); розрахунок компенсації витрат на правову допомогу (а.с.156), копію квитанції №48 від 11.03.2024 (а.с.157)

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ОТП БАНК» вказує, що вартість правничої допомоги є завищеною та необґрунтовано високою та не відповідає ринковим цінам, критерію розумності, співмірністю зі складністю і тривалістю справи, а тому взагалі не підлягає задоволенню.

Перевіряючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з такого.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з акту № 48 приймання-передачі наданих послуг (а.с.155), правнича допомога ОСОБА_1 надавалась адвокатом Баленко Р.В. у виді: зустрічі з Замовником з виїздом поза робочим місцем адвоката для надання консультації, укладення договору-доручення про надання правової допомоги: 11.03.2025 з 14 год 10 хв. по 15 год 10 хв.; опрацювання законодавчої бази при підготовці складання апеляційної скарги: 12.03.2025 з 09 год 00 хв. по 09 год 30 хв.; ознайомлення з матеріалами цивільної справи: 14.03.2025 з 14 год 00 хв. по 15 год 00 хв.; складання Виконавцем апеляційної скарги: 18.03.2025 з 09 год 00 хв. по 11 год 00 хв.; подальшої участі у судовому засіданні: на час призначення розгляду апеляційної скарги.

Дані дії адвоката оцінені у 4 500 грн

Виходячи з розумності розміру витрат на професійну правничу (правову) допомогу, слід звернути увагу на те, що зустрічі з замовником з виїздом поза робочим місцем адвоката для надання консультації, укладення договору-доручення про надання правової допомоги; опрацювання законодавчої бази при підготовці складання апеляційної скарги; ознайомлення з матеріалами цивільної справи; складання виконавцем апеляційної скарги, по своїй суті є однією дією, тобто підготовка та виготовлення апеляційної скарги, а отже визначена сума виконаних адвокатом робіт, яку просить стягнути відповідач із позивача, є завищеною та підлягає зменшенню до 2 500 грн.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити за недоведеністю.

Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 23 червня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов