ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м.Суми

Справа №587/1012/24

Номер провадження 22-ц/816/619/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Філонової Ю. О.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка»

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 13 серпня 2024 року у складі судді Степаненка О.А., ухвалене в м. Суми,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» про стягнення середнього заробітку та скасування наказу,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №15-к від 22 січня 2024 року, виданий ТОВ «Індичка» щодо нього, в частині припинення застосування гарантій, передбачених ч. 1 ст. 119 КЗпП України, збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку; стягнути з ТОВ «Індичка» на його користь середній заробіток з моменту припинення таких виплат, а саме з 22 січня 2024 року з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він перебуває у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Індичка» на умовах безстрокового трудового договору. 14 квітня 2022 року між ним та Добровольчим формуванням № 3 Миколаївської сільської територіальної громади було укладено контракт добровольця тероборони, який переукладався 27 січня 2023 року і 01 травня 2023 року та є чинним на даний час. До 22 січня 2024 року на підставі наказу по підприємству № 138-к від 23 травня 2022 року («Про увільнення ОСОБА_2 від роботи у зв`язку із виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони») відповідач сплачував йому середній заробіток, після 22 січня 2024 року виплати середнього заробітку були припинені.

У відповідь на адвокатський запит відповідач повідомив позивача про наявність наказу №15-к від 22 січня 2024 року про припинення застосування гарантій та визнання наказів такими, що втратили чинність. У тексті наказу зазначено, що відносно нього припинено застосування гарантій, передбачених ч. 1 ст. 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Звертає увагу, що по відношенню до позивача трудовий договір з ним відповідач у спосіб, передбачений законодавством про працю, не припинив, а тому трудові відносини є чинними та спір стосується виплати середнього заробітку.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 13 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 15-к від 22 січня 2024 року виданий ТОВ «Індичка» по відношенню до ОСОБА_1 , що стосується припинення застосування гарантій, передбачених ч.1 ст. 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Стягнуто з ТОВ «Індичка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток з моменту припинення таких виплат, а саме з 22 січня 2024 року з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Будучи незгодним з вказаними судовими рішеннями, ТОВ «Індичка» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У доводах апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно застосовані положення ч. 1 ст. 119 КЗпП України, тоді як на спірні правовідносини поширюється вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Вказує, що 19 липня 2022 року набрали чинності зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, тому починаючи з 19 липня 2022 року відповідач, як роботодавець мобілізованих працівників, зберігає за ними лише місце роботи та посади.

Зазначає, що ч. 1 ст. 119 КЗпП України не є нормою прямої дії, а для її застосування підлягаю встановленню питання, чи є здійснювана позивачем діяльності державним або громадським обов`язком та чи прямо передбачена законодавством можливість здійснювати таку діяльність в робочий час.

Наголошує на тому, що укладений між позивачем та командиром добровольчого формування контракт є актом індивідуальної дії, а його умови не стосується товариства.

Вважає також, що суд першої інстанції безпідставно не дослідив та не надав оцінки розбіжностям фактичного робочого часу позивача та часу залучення його до функцій ДФТГ за табелями обліку використання робочого часу.

На переконання заявника апеляційної скарги, ситуація, яку породжує оскаржуване судове рішення є нелогічною та дискримінаційною до кадрових військовослужбовців Збройних Сил України та інших працівників.

Крім того, звертає увагу на те, що відповідно до п.п 2 ч. 1 і ч. 2 ст. 14 Закону України «Про основи національного спротиву» саме на орган місцевого самоврядування покладено забезпечення належного фінансування у межах місцевих видатків заходів територіальної оборони місцевого значення, підготовки та заходів національного спротиву.

Позивачем у встановлений апеляційним судом строк відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 т. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Індичка» на умовах безстрокового трудового договору.

14 квітня 2022 року ОСОБА_1 на добровільній основі, на час виконання державних та/або громадських обов`язків, перебуваючи під захистом Держави, маючи усі права, свободи, гарантії, закріплені Конституцією України, Кодексом законів про працю України, відповідно до Закону України «Про основи національного спротиву» від 27 січня 2022 року № 2024-ІХ та Положення про добровольчі формування територіальних громад, уклав контракт добровольця територіальної оборони з добровольчим формуванням № НОМЕР_1 Миколаївської територіальної громади, контракт набирає чинності з 10 квітня 2022 року (а.с. 7).

27 січня 2023 року та 01 травня 2023 року зазначений контракт добровольця територіальної оборони переукладався та є чинним на даний час (а.с. 8, 9).

Згідно довідки № 14 від 31 січня 2024 року та табелю обліку використання робочого часу за січень 2024 року добровольчого формування № 3 Миколаївської сільської територіальної громади ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 січня 2024 року по 31 січня 2024 року залучався до виконання обов`язків з територіальної оборони у складі добровольчого формування № НОМЕР_1 Миколаївської сільської територіальної громади (а.с. 10, 11).

22 січня 2024 року ТОВ «Індичка» видано наказ № 15-к від 22 січня 2024 року «Про припинення застосування гарантій та визнання наказів такими, що втратили чинність», яким у зв`язку з ненаданням документів, що засвідчують факт виконання деякими працівниками державних або громадських обов`язків, що за чинним законодавством можуть здійснюватися у робочий час, зважаючи на відсутність правової та фактичної підстав для застосування гарантій, припинено застосування гарантій, передбачених ч. 1 ст. 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку до працівників, зокрема ОСОБА_1 , визнано такими, що втратили чинність накази, зокрема «Про увільнення ОСОБА_2 від роботи у зв`язку із виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони» від 23 травня 2022 року № 138-к (а.с. 4).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на ОСОБА_1 поширюється дія ч. 1 ст. 119 КЗпП України, а тому оспорюваний наказ не ґрунтується на вимогах закону і порушує гарантовані Конституцією та законами України трудові права та гарантії позивача. Крім того, місцевий суд вбачав підстави для застосування до роботодавця заходів, передбачених статтею 119 КЗпП України, а саме стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку, який повинен зберігатися за працівником на час виконання ним державних або громадських обов`язків.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

У частинах 1 та 2 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з п. 16 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабміну від 29 грудня 2021 року № 1449 (далі - Положення № 1449), членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.

Відповідно до п. 21 Положення № 1449 контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні. Такі особи укладають контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджується Міноборони.

Наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84 «Про затвердження форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07 березня 2022 року № 307/37643 затверджено форму контракту добровольця територіальної оборони (далі - контракт).

У преамбулі форми контракту зазначено, що командир з одного боку, а доброволець з іншого боку, на добровільній основі, на час виконання державних та/або громадських обов`язків, перебуваючи під захистом держави, маючи усі права, свободи, гарантії, закріплені Конституцією України, КЗпП України, відповідно до Закону України від 27 січня 2022 року № 2024-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо уточнення завдань та основ підготовки і ведення національного спротиву» та Положення № 1449, уклали контракт добровольця територіальної оборони.

Згідно з пунктом 3 форми контракту на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Наказом ТОВ «Індичка» №138-к від 23 травня 2022 року ОСОБА_1 увільнено від роботи у зв`язку з виконанням обов`язків добровольця територіальної громади зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період виконання таких обов`язків.

Встановлено, що ОСОБА_1 є добровольцем добровольчого формування № НОМЕР_1 Миколаївської сільської територіальної громади, яке не є військовим формуванням ЗСУ.

Стаття 1 Закону України «Про основи національного спротиву» містить визначення таких термінів: територіальна оборона, доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України, добровольче формування територіальної громади.

Отже, на громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України. На членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни, зокрема до КЗпП України.

Норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та Форми контракту не містять змін у правовому регулюванні соціального і правового становища членів ДФТГ, зокрема, і в частині збереження за ними середнього заробітку, законодавчих підстав для припинення виплати збереженого середнього заробітку зазначеним категоріям працівників не вбачається.

Частиною 1 статті 119 КЗпП України чітко визначено збереження згаданих гарантій саме на час виконання державних та/або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть виконуватись у робочий час.

Відповідно до п. 3 Положення № 1449 командир добровольчого формування є відповідальним за його діяльність, визначає завдання членам добровольчого формування з урахуванням їх спроможностей. Також до функцій командира ДФТГ належить контроль за додержанням умов контракту та припинення контракту у разі порушення добровольцем його умов (пункт 23 Положення № 1449).

Таким чином, саме командири ДФТГ мають здійснювати, зокрема і на вимогу добровольця чи його роботодавця, підтвердження виконання поставлених командиром завдань територіальної оборони у робочий час. Форма такого підтвердження не визначена законодавством, тож командир може здійснювати підтвердження будь-якими належним чином засвідченими документами, які в достатній мірі вказують на залучення добровольця до виконання завдань територіальної оборони в його робочі (згідно визначеного роботодавцем режиму) дні.

Залучення до такого добровольчого формування не є військовою службою, однак укладання такого контракту слід розглядати, як один із способів виконання громадянином України свого конституційного обов`язку щодо захисту незалежності та територіальної цілісності України.

З аналізу зазначених вище норм права, слід дійти висновку про те, що, оскільки працівник, залучений до добровольчого формування територіальної громади, виконує державні або громадські обов`язки у робочий час, то, згідно з положенням частини першої статті 119 КЗпП України, такому працівнику гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Слід зазначити, що з 19 липня 2022 року набрали чинності норми Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352-ІХ), якими, зокрема, внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, в якій слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

За умовами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII) громадяни України, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Оскільки ОСОБА_1 є добровольцем добровольчого формування № НОМЕР_1 Миколаївської сільської територіальної громади, яке не є військовим формуванням ЗСУ, який виконує державні або громадські обов`язки у робочий час, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені ч. 1 ст. 119 КЗпП України.

Тому, усупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що гарантії, передбачені ч. 1 ст. 119 КЗпП України, поширюються на позивача та порушені відповідачем.

Видача Товариством з обмеженою відповідальністю «Індичка» 22 січня 2024 року наказу № 15-к «Про припинення застосування гарантій та визнання наказів такими, що втратили чинність» не свідчить про правомірність таких дій, оскільки на роботодавця обов`язок проводити виплату працівникам, за час виконання державних та громадських обов`язків, середнього заробітку покладено вимогами ч. 1 ст. 119 КЗпП України.

Колегія суддів визнає непереконливими посилання апеляційної скарги на розбіжність фактичного робочого часу позивача та часу залучення його до функцій ДФТГ, адже як вбачається з наданих представником позивача табелів обліку використання робочого часу за період з січня 2024 року до дня ухвалення судового рішення 13 серпня 2024 року, загальна кількість відпрацьованих днів в ДФТГ відповідало кількості робочих днів у товаристві у відповідному місяці. Крім того, підлягає врахуванню і та обставина, що позивач залучався до виконання завдань в ДФТГ, зокрема і у вихідні дні, загальна тривалість відпрацьованого часу в деяких з днів перевищує 8 годин.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про незаконність виданого ТОВ «Індичка» наказу №15-к від 22 січня 2024 року відносно ОСОБА_1 та наявності правових підстав для стягнення середнього заробітку на користь позивача.

Разом з тим, за змістом ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення, зокрема, зазначаються: висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

У пунктах 8 і 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК (1618-15), і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК ( 1618-15 ).

У ній, зокрема, має бути зазначено: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено); висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні; вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права; розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 88 ЦПК ( 1618-15 ); строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов`язаний або має право його допустити.

З роз`яснень, наданих у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 слідує, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації)

менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Зазначення в резолютивній частині рішення суду про стягнення з ТОВ «Індичка» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку з моменту припинення таких виплат, а саме з 22 січня 2024 року з утриманням з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів, суперечить вимогам ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи те, що судом першої інстанції не визнано періоду нарахування середнього заробітку і розміру стягнутих з відповідача сум, що унеможливлює виконання судового рішення, колегія суддів вважає, що є підстави для зміни рішення суду в цій частині.

З довідки про нарахування та виплату середнього заробітку ТОВ «Індичка» від 18 червня 2024 року слідує, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 467 грн 79 коп. (а.с. 43, на звороті).

Згідно з ст. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, враховуючи загальну кількість робочих днів за період з 22 січня 2024 року (припинення нарахування відповідачем середнього заробітку) до 13 серпня 2024 року (дата ухвалення судового рішення), що становить 147 днів, та розмір середньоденного заробітної плати позивача 467 грн 76 коп., розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 68760 грн 72 коп., з послідуючим з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

З огляду на те, що внесення змін до судового рішення, за наслідками апеляційного перегляду рішення суду, стосується виключно виправлення допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права при складанні судового рішення, а тому вихід за межі доводів апеляційної скарги не призведе до погіршення становища відповідача, як заявника апеляційної скарги.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку, стягнувши з ТОВ «Індичка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за період з 22 січня 2024 року до 13 серпня 2024 року включно, у розмір 68760 грн 72 коп., з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

З огляду на те, що при перегляді рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги не були враховані, тому відсутні підстави для розподілу понесених відповідачем судових витрат в суді апеляційної інстанції .

Керуючись ст. ст. 367-369, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 13 серпня 2024 року змінити в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку, виклавши третій абзац цього рішенні в наступній редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за період з 22 січня 2024 року до 13 серпня 2024 року включно, у розмір 68760 гривень 72 копійки, з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.»

В іншій частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 13 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Ю. О. Філонова