ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25червня 2025 року

м. Київ

справа № 552/1431/16-ц

провадження № 61-3920св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідачі:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на постанову Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2025 року в складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» посилалося на те, що 29 березня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Укргазбанк» (далі - ВАТ «Укргахбанк»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 57 К-СМП, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 5 000 доларів США, а позичальник зобов`язався у строки, визначені кредитним договором, повернути зазначену заборгованість.

Того ж дня, з метою забезпечення виконання взятих ОСОБА_1 на себе зобов`язань за кредитним договором, між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 57 К-СМП, згідно з умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася нести солідарну відповідальність за кредитним договором з позичальником.

Позичальник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитом в сумі 2 916,65 доларів США, за процентами у розмірі 6 106,30 доларів США та пеня у загальному розмірі 8 554,71 доларів США, з яких: 5 360,98 доларів США - за несвоєчасне погашення кредиту, 3 193,73 доларів США - за несвоєчасну сплату процентів.

За таких обставин ПАТ АБ «Укргазбанк» просило стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 577,66 доларів США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 2 916,55 доларів США; заборгованість по сплаті процентів - 6 106,30 доларів США; заборгованість за пенею за несвоєчасне погашення кредиту - 5 360,98 доларів США; заборгованість за пенею за несвоєчасну сплату процентів - 3 193,73 доларів США.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 травня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 листопада 2016 року про виправлення описки, позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 29 березня 2007 року № 57К-СМП у розмірі 2 916,65 доларів США, за процентами - 6 106,30 доларів США, пеню за порушення виконання зобов`язання у розмірі 8 554,71 доларів США, всього 17 577,66 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банком зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконано. Однак, позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Також на користь банку підлягає стягненню з відповідачів пеня за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коваленко В. В. задоволено частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 травня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звернувшись до суду у травні 2008 року із заявою про видачу судового наказу, ПАТ АБ «Укргазбанк» скористалося правом стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 57 К-СМП від 29 березня 2007 року, строк виконання якого настав 28 березня 2008 року, тому нарахування заборгованості за кредитом, процентів та обумовленої договором пені припинилося пред`явленням вимоги до суду (заяви про видачу судового наказу) про стягнення суми заборгованості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2025 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 17 червня 2024 року у справі № 465/2583/21, від 28 листопада 2023 року у справі № 991/7976/23, від 28 травня 2024 року у справі № 320/12137/20, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник оскаржує судове рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судом норм процесуального права (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України)).

Крім того, заявник посилається на те, що на дату ухвалення заочного рішення про стягнення з відповідача простроченої заборгованості по сплаті процентів та пені судова практика Верховного Суду з цього приводу була відсутня.

Ретроперспективне застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, в цих правовідносинах не лише не сприятиме досягненню визначених цивільним законом цілей і порушує засади правової визначеності.

Відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді першої інстанції, оскільки їх повідомлення здійснювалося через оголошення у засобах масової інформації, а саме через газету «Зоря Полтавщини» від 22 квітня 2016 року. Крім того, заочне рішення було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі судових рішень 11 травня 2016 року та до нього було забезпечено загальний доступ 17 травня 2016 року.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

Аргументи інших учасників справи

У квітні 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваного судового рішення.

В обґрунтування доводів відзиву заявник вказав, що строк позовної давності встановлений сторонами у кредитному договорі, у тому числі до вимог про стягнення пені, складає 3 роки, а тому на час звернення позивача до суду у 2016 році між сторонами були відсутні будь-які правовідносини.

Відповідач дотримався як процесуальних строків подання заяви про перегляд заочного рішення, так і строків на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а отже, протилежні аргументи касаційної скарги є безпідставними.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

29 березня 2007 року між ВАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 57 К-СМП, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 5 000 доларів США строком до 28 березня 2008 року під 22,0 % річних, а позичальник зобов`язався забезпечити повернення кредиту та сплатити відсотки за його користування.

Пунктом 5.3. кредитного договору передбачено сплату пені за порушення строків повернення кредиту та відсотків за кредит у розмірі 0,1 % від суми неповернутого кредиту та процентів.

Відповідно до пункту 5.8. кредитного договору строк позовної давності за цим договором, в тому числі до вимог про стягнення пені, встановлений сторонами в три роки.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 29 березня 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 57 К-СМП, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання перед позивачем у тому ж обсязі, що і ОСОБА_1 , у солідарному порядку, зокрема, за повернення основної суми боргу, відсотків, сплаті неустойки, відшкодування збитків.

Банк виконав зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором, надавши грошові кошти, але відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 2 916,65 доларів США та за несплаченими процентами в розмірі 6 106,30 доларів США.

Також за порушення зобов`язань відповідач повинен сплатити пеню у розмірі 8 554,71 доларів США, з яких: за прострочення сплати основного боргу - 5 360,98 доларів США та за прострочення сплати процентів - 3 193,73 доларів США.

Судовим наказом Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2008 року у справі № 2-н-348/2008 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на корись ВАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитом в сумі 19 698,64 грн, 113,49 грн судових витрат, всього 19 812,13 грн.

Зазначений судовий наказ від 22 травня 2008 року, який набрав чинності 07 липня 2008 року, було пред`явлено до примусового виконання.

30 жовтня 2009 року судовий наказ було повернуто на підставі пункту 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, пункту 8 та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», зверталося до Київського районного суду м. Полтави із заявою про видачу судового наказу про солідарне стягнення заборгованості з позичальника та поручителя за кредитним договором від 29 березня 2007 року № 57 К-СМП.

Судовим наказом Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2008 року у справі № 2-н-348/2008 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на корись ВАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитом в сумі 19 698,64 грн, 113,49 грн судових витрат, всього 19 812,13 грн.

Однак, 30 жовтня 2009 року судовий наказ Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2008 року, який набрав чинності 07 липня 2008 року, було повернуто на підставі пункту 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», з тих підстав, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При вирішенні спору в цій справі суд апеляційної інстанції керувався тим, що звернувшись до суду у травні 2008 року із заявою про видачу судового наказу, ПАТ АБ «Укргазбанк» скористалося правом стягнення суми заборгованості за кредитним договором № 57 К-СМП від 29 березня 2007 року, строк виконання якого настав 28 березня 2008 року, тому нарахування заборгованості по кредиту, процентів та обумовленої договором пені припинилося пред`явленням вимоги до суду (заяви про видачу судового наказу) про стягнення суми заборгованості.

Разом із тим суд констатував, що предметом цього спору є саме стягнення з відповідачів на користь позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором № 57 К-СМП від 29 березня 2007 року у сумі 17 577,66 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту прострочена - 2 916,55 доларів США; заборгованість по сплаті процентів - 6 106,30 доларів США; заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту - 5 360,98 доларів США; заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів - 3 193,73 доларів США, а не стягнення заборгованості у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України.

Вимоги про стягнення заборгованості у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України ПАТ АБ «Укргазбанк» пред`явлено не було.

З огляду на зазначене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ПАТ АБ «Укргазбанк» скористалося правом дострокового стягнення кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому апеляційний суд з дотриманням вимог процесуального закону оцінив наявні у справі докази, в оскаржуваному судовому рішенні навів відповідні мотиви щодо необхідності їх прийняття, тобто виконав свій процесуальний обов`язок, встановлений ЦПК України.

Також, апеляційний суд правильно скасував рішення суду першої інстанції через неналежне повідомлення відповідачів про розгляд справи з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2016 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд на 13 квітня 2016 року об 11-00 год.

Повістка про виклик до суду, копія позовної заяви з додатками були направлені на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 . Проте, поштове відправлення було повернуто без вручення із зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання».

У подальшому розгляд справи було призначено на 06 травня 2016 року на 11-00 год., повідомлення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснено судом першої інстанції шляхом опублікування оголошення в пресі.

Відповідно до частини дев`ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Згідно із частинами першою, другою статті 75 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) судова повістка про виклик у суд повинна містити: 1) ім`я фізичної особи чи найменування юридичної особи, якій адресується повістка; 2) найменування та адресу суду; 3) зазначення місця, дня і часу явки за викликом; 4) назву справи, за якою робиться виклик; 5) зазначення, в якості кого викликається особа (як позивач, відповідач, третя особа, свідок, експерт, спеціаліст, перекладач); 6) зазначення, чи викликається особа в судове засідання чи у попереднє судове засідання, а у разі повторного виклику сторони у зв`язку з необхідністю дати особисті пояснення - про потребу дати особисті пояснення; 7) у разі необхідності - пропозицію особі, яка бере участь у справі, подати всі раніше неподані докази; 8) зазначення обов`язку особи, яка одержала судову повістку в зв`язку з відсутністю адресата, за першої можливості вручити її адресату; 9) роз`яснення про наслідки неявки залежно від процесуального статусу особи, яка викликається (накладення штрафу, примусовий привід, розгляд справи за відсутності, залишення заяви без розгляду), і про обов`язок повідомити суд про причини неявки.

В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в пунктах 1-7 і 9 частини першої цієї статті.

З огляду на викладене правильним є висновок апеляційного суду про неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи місцевим судом, оскільки суду було відоме місце його реєстрації, тому такий вид повідомлення суперечить положенням частини дев`ятої статті 74 ЦПК України.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128-130, 223 ЦПК України.

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстави, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Однак, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на зазначені вимоги процесуального законодавства уваги не звернув, розглянув позов без повідомлення відповідача ОСОБА_1 про дату, час та місце її розгляду, розгляд справи не відклав, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Викладене свідчить про те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи 13 квітня 2016 року, тому у суду першої інстанції не було підстав для ухвалення заочного рішення відповідно до частини четвертої статті 169 ЦПК України, оскільки відсутній факт повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

Враховуючи зазначене, аргументи касаційної скарги про належне повідомлення відповідачів про розгляд справи судом першої інстанції не заслуговують на увагу.

Також суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги про застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 17 червня 2024 року у справі № 465/2583/21, від 28 листопада 2023 року у справі № 991/7976/23, від 28 травня 2024 року у справі № 320/12137/20, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), з таких підстав.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Враховуючи викладене, оскаржуване судове рішення апеляційного суду не суперечить постановам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Інші доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого апеляційним судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення апеляційного суду без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара