КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04червня 2025 року

справа № 366/3224/23

провадження № 22-ц/824/2502/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Шереметьєвій М.В.

учасники справи:

позивач - керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області

відповідачі: Іванківська селищна рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури Ткаленка Олега на рішення Іванківського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року, постановлене під головуванням судді Слободян Н.П., у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області Миколи Василенка до Іванківської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду,-

ВСТАНОВИВ:

До Іванківського районного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заявакерівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Страхоліської сільської ради від 08 жовтня 2007 року № У-13-129 «Про затвердження технічної документації з видачі громадянам України Державних актів на право приватної власності на землю в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області» затверджено технічну документацію з видачі громадянам державних актів на право власності на землю в межах с. Страхолісся те передано безкоштовно у власність громадянам України, у тому числі ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,6994 га з кадастровим номером :02:003:0021 для ведення особистого селянського господарства.

На підставі зазначеного рішення, ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

У подальшому, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу відчужив земельної ділянки на користь ОСОБА_1

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видано нові державні акти на земельні ділянки.

Після цього, ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу відчужив належну йому земельну ділянку Товариству з обмеженою відповідальністю «Фактор-Комфорт» (далі - ТОВ «Фактор-Комфорт»), а товариство відчужило її на користь ОСОБА_2 .

Прокурор зазначив, що передача у приватну власність цих земельних ділянок відбулась з грубим порушенням вимог земельного та водного законодавства, оскільки їх відведено за рахунок прибережної смуги Київського водосховища на річці Дніпро.

Керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області просив суд:

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради від 08 жовтня 2007 року № У-13-129 в частині затвердження технічної документації з видачі державного акта на права власності на земельну ділянку та передачі у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,6494 га для ведення особистого селянського господарства;

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 202802, виданий 20 червня 2008 року ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0035;

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування рішення державного реєстратора від 29 квітня 2016 року № 29483416 про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0037;

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0035 від ОСОБА_1 та :02:003:0037 від ОСОБА_2 ;

стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області Ткаленко Олег звернувся до суду з апеляційною скаргою та просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що факт віднесення спірних земельних ділянок до водного фонду підтверджується листом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗемЮрКонсалтинг» (далі - ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг»), відповідно до якого працівниками підприємства за допомогою спеціальних засобів проведено геодезичні роботи щодо встановлення межі урізу води Київського водосховища. За допомогою результатів геодезичної зйомки встановлено, що спірні земельні ділянки накладаються на 100-метрову прибережну захисну смугу річки Дніпро. Це підтверджується схемами розміщення земельних ділянок по відношенню до Київського водосховища річки Дніпро.

Крім того, судом першої інстанції було залишено поза увагою надані прокурором картографічні матеріали про те, що відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, спірні земельні ділянки накладаються на прибережну захисну смугу Київського водосховища на річці Дніпро, а уріз води знаходиться в абсолютно іншому місці порівняно з технічним звітом.

У листопаді 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник ОСОБА_1 - Рибченко Олександр Георгійович просить рішення Іванківського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Київської області залишити без задоволення.

Мотивує відзив тим, що Центральна геофізична обсерваторія ім. Б. Срезневського у листі від 26 листопада 2019 року взагалі не містить інформації про факт накладання земельних ділянок на прибережну захисну смугу, а тільки визначає, що дана смуга становить 100 метрів.

Лист ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» від 28 листопада 2019 року № 22 був складений на підставі відповідних геодезичних робіт, які проводились у 2019 році, у зв`язку з чим, стверджувати про стан розташування узрізу води у Київському водосховищі станом на конкретні дати 2007 року у прокурора немає жодних підстав. Крім того, зазначений лист ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» спростований у тому числі проектною документацією - технічним звітом с. Страхолісся Вишгородського району Київської області» (2023 року), що складений ФОП ОСОБА_5 .

Представлена прокурором роздруківка з загальнодоступного сервісу Google earth взагалі не є інформативним документом, оскільки по-перше, не відповідає вимогам статті 47 Закону України «Про землеустрій» щодо форми документа, яким встановлюються межі прибережної захисної смуги, по-друге, не містить жодної інформації, що дає змогу стверджувати про факт накладання земельної ділянки на прибережну захисну смугу.

На час прийняття Страхоліською сільською радою оскаржуваного прокурором рішення від 08 жовтня 2007 року № У-13-129, був чинний Закон України від 19 червня 2003 року «Про охорону земель» та визначений законодавством України процедурний порядок виділення в порядку приватизації земельних ділянок громадянам, у т.ч. відповідачу ОСОБА_3 , був дотриманий.

В межах населених пунктів, у тому числі в межах села Страхолісся, встановлені статтею 88 ВК України розміри прибережних захисних смуг не носять імперативний характер та можуть коригуватись органами місцевого самоврядування в залежності від конкретних умов містобудування.

На запит Вишгородської окружної прокуратури Іванківська селищна рада листом від 31 березня 2023 року № 06-31-981 (додаток до позову прокурора) повідомила останню, що рішення про встановлення прибережної захисної смуги поряд із приватизованими громадянами земельними ділянками, Іванківською селищною радою не приймалось.

Прийняття органом місцевого самоврядування в межах населеного пункту рішення щодо виділення громадянам земельної ділянки, з урахуванням приписів статті 88 ВК України та пункту 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 468, є фактичною реалізацією визначеного законодавством права органу місцевого самоврядування на встановлення прибережної захисної смуги з урахуванням конкретних умов містобудування, що склалися.

Відповідно до доданого до технічного звіту с. Страхолісся Вишгородського району Київської області графічного матеріалу, станом на момент проведення інженерно-геодезичних робіт сертифікованим землевпорядником, відстань від земельних ділянок за кадастровими номерами :02:003:0035 (власник - ОСОБА_1 ) та :02:003:0037 (власник ОСОБА_2 ) до узрізу води Київського водосховища становила 142,36 м.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що належними відповідачами, які мають відповідати за поданим прокурором позовом є ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тоді як ОСОБА_3 за поданим прокурором позовом є неналежним відповідачем, оскільки у нього відсутній обов`язок відповідати за цим позовом, а тому слід відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 як до неналежного відповідача.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звертаючись в суд з позовом в інтересах держави в особі Іванківської територіальної громади, прокурор як позивач, який діє від імені держави, не врахував, що ним пред`явлено позов до Іванківської селищної ради як до відповідача за вимогою про визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради. Тому, в цій частині вимог позов фактично пред`явлений державою до самої себе, що не відповідає вимогам частини 1 статті 48 ЦПК України. Позивач і Відповідач не можуть збігатись, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.

Прокурор не надав суду інформацію з Державного земельного кадастру, з якої вбачалося б те, що спірні земельні ділянки внесені до кадастру з обмеженням у використанні земель, а під час проведення експертизи у 2007 році досліджувалось питання про накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду, при цьому, затверджений проект землеустрою було оцінено позитивно.

Суд першої інстанції вважав, що прокурором не доведено, а представником відповідача спростовано факт перебування спірних земельних ділянок в межах земель водного фонду станом на 2007 рік, тому, відсутні підстави для їх повернення з володіння відповідачів на користь держави.

Відповідно до технічного звіт с. Страхолісся Вишгородського району Київської області «Інженерно-геодезичні вишукування масштабу 1:1000», позначка урізу води на момент проведення геодезичних робіт становить на рівні 102,18 м. над рівнем Балтійського моря і щонайменша відстань від кадастрових меж земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0035 та :02:003:0037 становить мінімум 102,86 м., а максимум 215,95 м.

Технічний звіт виконано 01 вересня 2023 року, що виключає накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду.

Доводи прокурора про недопустимість цього технічного звіту суд першої інстанції вважав необґрунтованими, оскільки прокурор зазначає, що з технічного звіту не вбачається межа прибережної захисної смуги Київського водосховища, проте це спростовується мотивувальною частиною технічного звіту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області V скликання від 08 жовтня 2007 № У-13-129 «Про затвердження технічної документації з видачі громадянам України Державних актів на право приватної власності на землю в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області», крім іншого, затвердити технічну документацію з видачі громадянам України державних актів на право власності на землю в межах с. Страхолісся, яким остаточно визначені розміри та площі земельної ділянки (згідно з додатками); передати безкоштовно у власність громадянам України земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарчих споруд площею, вказаною в додатках, про що зробити запис у книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у власність та зробити відмітки у паспортах громадян або документах, що їх замінюють; доручити МРКП «Землемір» виготовити громадянам України державні акти на право власності на землю.

Згідно з додатком до спірного рішення, 13 громадянам України передано у власність земельні ділянки, а тому числі ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 1, 9494 га в межах с. Страхолісся.

Відповідно до листа Іванківської селищної ради від 31 березня 2023 року, рішення про встановлення прибережної смуги поряд із вказаними у запиті земельними ділянками та рішення про зміну їх цільового призначення не приймались.

18 жовтня 2007 року ОСОБА_3 на підставі спірного рішення Страхоліської сільської ради видано державний акт серії ЯЖ № 016358 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0021 площею 1, 6994 га, розташовану в межах с. Страхолісся для ведення особистого селянського господарства.

23 червня 2008 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 квітня 2008 року № 3242 видано державний акт серії ЯЖ № 202801 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0037 площею 0, 8497 га, розташовану в межах с. Страхолісся для ведення особистого селянського господарства.

23 червня 2008 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 квітня 2008 року № 3242 видано державний акт серії ЯЖ № 202802 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0035 площею 0, 8497 га, розташовану в межах с. Страхолісся для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності, станом на 24 травня 2023 року спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0037 площею 0,8497 га, розташована в межах с. Страхолісся для ведення особистого селянського господарства належить ОСОБА_2 .

Відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26 листопада 2019 року, водний об`єкт, який розташований поряд із земельними ділянками :02:003:0035 та :02:003:0037 це річка Дніпро (Київське водосховище).

Згідно з листом Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України від 31 березня 2023 року у відповідь на лист прокуратури від 28 березня 2023 року, відповідно до відкритої інформації в мережі Інтернет, земельні ділянки знаходяться поряд із землями водного фонду річки Дніпро з нормативною прибережною смугою 100 м.

Відповідність виготовленої технічної документації було підтверджено висновком Державної експертизи землевпорядної документації від 04 жовтня 2007 року № 11-27-е, який ґрунтувався на позитивних висновках Іванківського районного управління земельних ресурсів, Іванківського районного відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, Іванківської районної санітарно-епідеміологічної станції, Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області, Управлінні культури і туризму, Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у м. Києві та Київській області.

Згідно з висновком державної експертизи землевпорядної документації від 04 жовтня 2007 року № 11-27е, затвердженим начальником Головного управління земельних ресурсів у Київській області від 04 жовтня 2007 року, поданий на державну експертизу проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 13 громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно.

До цього висновку додана технічна документація, розроблена МРКП «Землемір».

Відповідно до висновку Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему від 07 серпня 2007 року № 634, розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок в межах Страхоліської сільської ради, районний відділ погодив цей проект та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 ЗК України, статті 35 Закону України «Про охорону земель».

У висновку відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іванківської районної державної адміністрації від 08 серпня 2007 року № 487 зазначено, що розроблений МРКП «Землемір» проект щодо відведення у власність громадянам земельних ділянок в межах Страхоліської сільської ради, районний відділ погодив цей проект та зазначив, що земельні ділянки повинні використовуватись з дотриманням статей 91, 103 ЗК України, статті 35 Закону України «Про охорону земель».

Згідно з наданим представником відповідача технічним звітом с. Страхолісся Вишгородського району Київської області «Інженерно-геодезичні вишукування масштабу 1:1000», виконаним ФОП ОСОБА_5 , позначка урізу води на момент проведення геодезичних робіт становить на рівні 102,18 м. над рівнем Балтійського моря і щонайменша відстань від кадастрових меж земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0035 та :02:003:0037 становить мінімум 102,86 м, а максимум 215,95 м.

Повноваження ФОП « ОСОБА_5 » на виконання технічного звіту засвідчено свідоцтвом про держану реєстрацію ФОП, кваліфікаційним сертифікатом інженера-землевпорядника, свідоцтвом про підвищення кваліфікації інженера-землевпорядника, спеціальним дозволом на виконання топографічно-геодезичних вишукувань під час воєнного стану.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі водного фонду.

Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені у частині другій статті 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян для ведення особистого селянського господарства, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за приписами статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434 (далі - Порядок), чинного на час передачі спірної земельної ділянки у власність, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон.

Відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14.

Згідно з частинами першою, другою, пунктом «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та інших). Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду з огляду на те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц)».

Належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду і на таку вимогу не поширюється позовна давність.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна земельна ділянка не знаходяться в межах прибережної смуги Київського водосховища на річці Дніпро, що відповідно до вимог ЗК України та ВК України відноситься до земель водного фонду.

Так, колегія суддів встановила, що за інформацією Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського від 26 листопада 2019 року за № 17-08/2453 водний об`єкт, розташований поряд із земельними ділянками з кадастровими номерами :02:003:0035 та :02:003:0037 це природний водний об`єкт - річка Дніпро (Київське водосховище), яка має загальну площу водозбору 504000 кв. км, довжину 2201.

Річка Дніпро з його водосховищами, рукавами, затоками, протоками належить до великих річок. Навколо великих річок встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м (стаття 88 Водного кодексу України).

Аналогічну інформацію надано листом Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 31 березня 2023 року № 01-12/401.

Відповідно до листа ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» від 28 листопада 2019 року № 22 працівниками підприємства 28 листопада 2019 року за допомогою GNSS-приймача GS 08 plus Leica проведено геодезичні роботи щодо встановлення межі урізу води Київського водосховища на території Страхоліської сільської ради.

Результати проведення геодезичної зйомки оброблено в програмному комплексі GIS-6 та встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:003:0035 та :02:003:0037 накладаються на 100-метрову прибережну захисну смугу річки Дніпро (Київського водосховища).

Вказане також підтверджується схемами розміщення земельних ділянок по відношенню до Київського водосховища річки Дніпро, виготовлених вищезазначеним підприємством.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, оскільки розташовані в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро (Київського водосховища).

Дніпро - четверта за довжиною та третя за водозбірною площею річка Європи. Загальна довжина Дніпра становить 2 285 км, в межах України 981 км, площа басейну Дніпра - 504 000 кв. км, з них у межах України - 291 400 кв. км.

31 березня 2023 року Іванківською селищною радою керівнику Вишгородської окружної прокуратури направлено листа № 06-31-981 яким повідомлено, що рішення про встановлення прибережної смуги поряд із вказаними у запиті земельними ділянками та рішення про зміну їх цільового призначення не приймались.

Надані прокурором письмові докази суд апеляційної інстанції вважає належними та допустимими.

Надаючи оцінку доказам наданим представником відповідача, а саме: технічній документації, розробленій МРКП «Землемір», яка погоджена висновками Іванківського районного відділу земельних ресурсів Київського обласного головного управління земельних ресурсів Держкомзему від 07 серпня 2007 року № 634 та Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Іванківської районної державної адміністрації від 08 серпня 2007 року № 487, висновку державної експертизи землевпорядної документації від 04 жовтня 2007 № 11-27е, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (в редакції, чинній на час проведення експертизи), обов`язковій державній експертизі підлягають, крім іншого: проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів; технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель у разі формування земельних ділянок за рахунок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; технічна документація з бонітування ґрунтів, нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Згідно з вимогами статті 32 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (в редакції, чинній на час проведення експертизи) державна експертиза проводиться шляхом розгляду документації та матеріалів, а за необхідності - шляхом проведення обстежень у натурі (на місцевості).

При проведенні державної експертизи досліджуються, перевіряються, аналізуються та оцінюються: питання дотримання вимог законодавства та встановлених стандартів, норм і правил при прийнятті проектних рішень; відповідність передбачених документацією і матеріалами заходів завданням на проектування, вимогам раціонального використання та охорони земель, а також дотриманню законних прав та інтересів власників земельних ділянок та землекористувачів, держави і суспільства; еколого-економічна ефективність проектних рішень щодо запобігання їх негативного впливу на стан земельних ресурсів, суміжні земельні ділянки, ландшафт.

Надані представником відповідача докази не містять висновків щодо розташування спірних земельних ділянок відносно водного об`єкта - річки Дніпро (Київського водосховища) з урахуванням розміру її прибережної захисної смуги - 100 м.

Надаючи оцінку наданому представником відповідача ОСОБА_1 технічному звіту с. Страхолісся Вишгородського району Київської області «Інженерно-геодезичні вишукування масштабу 1:1000», виконаного ФОП ОСОБА_5 01 вересня 2023 року, згідно з яким позначка урізу води на момент проведення геодезичних робіт становить на рівні 102,18 м. над рівнем Балтійського моря і щонайменша відстань від кадастрових меж земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0035 та :02:003:0037 становить мінімум 102,86 м, а максимум 215,95 м, колегія суддів зазначає, що на підтвердження вказаного висновку інженером-землевпорядником надано схематичне зображення спірної земельної ділянки та водного об`єкту. При цьому звіт не містить ортофотопланів, фотографій, тощо, які б підтверджували місцезнаходження урізу води.

При цьому, відповідно до картографічних матеріалів, доданих до листа ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» від 28 листопада 2019 року, уріз води знаходиться в іншому місці.

Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру з увімкненими шарами «Умовна прибережна захисна смуга» та «Гідрографія» вбачається, що спірна земельна ділянка накладається на прибережну захисну смугу Київського водосховища р. Дніпро, а уріз води знаходиться в абсолютно іншому місці порівняно з вказаним технічним звітом.

Відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги (див. висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 63.2), від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 41)).

Відповідачем не спростовано того факту, що на момент прийняття рішення Страхоліської сільської ради від 08 жовтня 2007 року № У-13-129 «Про затвердження технічної документації з видачі громадянам України державних актів на право приватної власності на землю в межах Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області», яким затверджено технічну документацію з видачі державного акта на право власності на землю в межах с. Страхолісся та передано безкоштовно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,6994 га з кадастровим номером :02:003:0021 для ведення особистого селянського господарства, спірна земельна ділянка накладалася на землі водного фонду.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні тішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/15).

Серед способів захисту цивільних прав власника земель як ЦК України (стаття 21), так і ЗК України (статті 152, 155) визначає можливість оскарження у судовому порядку правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, оскарження в судовому порядку правовстановлюючого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке є підставою (юридичним фактом) виникнення (у приватного власника) та припинення (у Українського народу) цивільних прав - є належним способом захисту порушеного права (аналогічні правові позиції висвітлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14).

Водночас, не оскарження прийнятого всупереч вимог закону рішення уповноваженого органу щодо розпорядження земельними ділянками комунальної чи державної власності матиме своїм наслідком залишення в силі незаконного рішення, що суперечитиме волі та інтересам суспільства і територіальної громади, а також може призвести до його повторного виконання.

Таке рішення, до моменту втрати ним чинності на підставі рішення суду, може виступати формальною підставою для реєстрації речових прав чи укладення нових правочинів.

Відповідний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 у справі № 469/1044/17, у пункті 83 якої вказано, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Тому оскарження такого рішення направлене не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє.

Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.

Таким чином, у спорах щодо захисту прав на землю визнання незаконними та скасування (визнання недійсними) рішень органі влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження земельними ділянками є ефективним способом захисту. Більше того, такий спосіб захисту прямо передбачений цивільним та земельним законодавством, є ефективним з огляду на правову природу таких рішень, що поєднують у собі публічно-правові та приватно-правові елементи, а також на правові наслідки їх реалізації, які не завжди вичерпуються фактом укладення правочину чи відповідної реєстрації речового права.

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, рішення Страхоліської сільської ради від 08 жовтня 2007 року № У-13-129 підлягає визнанню судом недійсним в частині затвердження технічної документації з видачі державних актів на право власності на земельні ділянки та передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1,6994 га з кадастровим номером :02:003:0021 для ведення особистого селянського господарства.

Отже, вимога прокурора про усунення перешкод у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради є ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки.

Метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись, а саме спірними земельними ділянками водного фонду.

У випадку позбавлення власника права користування та розпорядження своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, а також у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про повернення нерухомого майна є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, відповідно до статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації.

Згідно з положеннями частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Положеннями пункту 2 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Також, на підставі пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Суд апеляційної інстанції встановив, що на цей час спірна земельна ділянка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 , як наслідок територіальна громада позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірними земельними ділянками водного фонду.

Також згідно з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в пункті 72 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (п. 36), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (п. 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (п. 24), від 26 лютого 2020 року у справі № 287/167/18-ц (п. 52).

Таким чином, рішення державного реєстратора у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю за особою, яка протиправно її набула, може бути перешкодою у реалізації державою та територіальною громадою речових прав на зазначений об`єкт.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права, а згідно з частиною 1 статті 126 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

При цьому, пунктом 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством.

У постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, а визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку рішення Страхоліської сільської ради прийняте всупереч вимогам ЗК України і ВК України та підлягає визнанню недійсними, а тому існують всі правові підстави для визнання недійсним державного акта на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0035.

Зважаючи на те, що державний акт на спірну земельну ділянку видано за результатами прийняття оскаржуваного рішення, відомості про право власності на неї до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились, то він є дійсним.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 01 січня 2013 року.

Таким чином, у разі не визнання недійсним державного акта на вказану земельну ділянку відповідач матиме можливість на підставі пункту 8 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зареєструвати за собою право власності на вказану земельну ділянку, що унеможливить виконання судового рішення про повернення земельної ділянки.

За вказаних обставин, рішення державного реєстратора від 29 квітня 2016 року № 29483416 про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0037 має бути скасоване в судовому порядку, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 202802, виданий 20 червня 2008 року ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0035 - визнаний недійсним, а ділянки повернуті Іванківській селищній територіальній громаді відповідно до приписів статей 16, 391 ЦК України, статті 152 ЗК України, статей 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про те, що звертаючись в суд з позовом в інтересах держави в особі Іванківської територіальної громади, прокурор як позивач, який діє від імені держави, не врахував, що ним пред`явлено позов до Іванківської селищної ради як до відповідача за вимогою про визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради, тобто в цій частині вимог позов фактично пред`явлений державою до самої себе, що не відповідає вимогам частини 1 статті 48 ЦПК України.

Так, Велика Палати Верховного Суду у постанові від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18 виснувала, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, саме прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Слід звернути увагу, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) пункти 40 - 43).

Колегія суддів вважає, що можливість повернення на користь держави земельних ділянок особами, які незаконно або свавільно заволоділи ними, має нормативну основу в національному законодавстві, а також має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права членів територіальної громади та інших громадян користуватися землями водного фонду. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Повернення державі земельної ділянки водного фонду, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду.

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц провадження № 14-2цс21 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Суд апеляційної інстанції надає оцінку питанню втручання держави у право власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та вважає, що таке є виправданим, оскільки недотримання законодавчої заборони надання у приватну власність визначеної категорії земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади і місцевого самоврядування діяти в межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. «Суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.

Розташування та об`єктивні ознаки земель водного фонду вказують на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ВК України. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Наявність державної реєстрації права власності за порушником та фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою.

За встановлених у цій справі обставин задоволення позову не порушує прав відповідачів в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням встановлених обставин та того, що втручання держави у право мирного володіння майном має нормативну основу у національному законодавстві і характеризувалося доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, та наслідки його застосування були передбачуваними, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про усунення перешкод у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0035 від ОСОБА_1 та кадастровим номером :02:003:0037 від ОСОБА_2 .

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто, належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, не надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, не встановив обставин, що мають значення для вирішення спору, дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області до Іванківської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради, державного акта, скасування рішення державного реєстратора на право власності на земельну ділянку та повернення земельних ділянок на користь Іванківської територіальної громади з підстав їх недоведеності.

Відтак, формальний підхід суду першої інстанції до вирішення справи не сприяв здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законного та справедливого рішення, а також захисту прав та інтересів учасників судового розгляду.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури Ткаленка Олега підлягає задоволенню, рішення Іванківського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Ткаленка Олега задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог, то колегія суддів приходить до висновку про стягнення із Іванківської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області Миколи Василенка судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі по 6 710,00 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Ткаленка Олега задовольнити.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року скасувати.

Постановити нове рішення наступного змісту.

Позов керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області Миколи Василенка до Іванківської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом визнання недійсним рішення Страхоліської сільської ради від 08 жовтня 2007 року № У-13-129 в частині затвердження технічної документації з видачі державного акта на права власності на земельну ділянку та передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1,6494 га для ведення особистого селянського господарства;

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 202802, виданого 20 червня 2008 року ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0035;

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом скасування рішення державного реєстратора від 29 квітня 2016 року № 29483416 про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0037;

усунути перешкоди у здійсненні Іванківською селищною територіальною громадою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом повернення на користь Іванківської територіальної громади земельних ділянок з кадастровими номерами :02:003:0035 від ОСОБА_1 та :02:003:0037 від ОСОБА_2 .

Стягнути з Іванківської селищної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області Миколи Василенка судовий збір у розмірі по 6 710,00 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді