Справа № 464/2636/24 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/491/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гуцуляка О. І., представника позивача адвоката Дяденчука А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Гуцуляком Олексієм Івановичем, на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року (повний текст рішення складено 06 листопада 2025 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бабій Ольга Валеріївна, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса, відновлення становища, яке існувало до порушення права,

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бабій Ольга Валеріївна (далі приватний нотаріус ЛМНО Бабій О. В.),в якому просив:

- визнати недійсним договір дарування квартири від 13 січня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Бабій О. В. та зареєстрований в реєстрі за №14;

- скасувати рішення приватного нотаріуса ЛМНО Бабій О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50624710 від 13 січня 2020 року, щодо державної реєстрації права власності на квартиру загальною площею 87, 5 кв. м., житловою площею 52, 1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ;

- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру загальною площею 87, 5 кв. м., житловою площею 52, 1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначав, що 17 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого позикодавець передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 64 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 17 жовтня 2018 року. Проте свої зобов`язання за договором позики ОСОБА_3 виконав частково, повернув кошти в сумі 2 000 доларів США. Оскільки останній свої зобов`язання з повернення позики в повному обсязі не виконав, 18 жовтня 2019 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 17 жовтня 2010 року відмовлено, задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. Натомість, постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 січня 2024 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 02 березня 2023 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено, стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 1 520 860 грн 00 коп.; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 17 жовтня 2010 року відмовлено. Додатковою постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 20 000 грн 00 коп. На виконання вищевказаних постанов Косівським районним судом Івано-Франківської області видано виконавчі листи. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року відкрито виконавчі провадження № 74441202, № 74441169 та №74443564 щодо стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вищевказаних коштів. Постановою приватного виконавця від 13 березня 2024 року такі виконавчі провадження об`єднано у виконавче провадження № 74444817. Однак, станом на момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_3 рішення суду не виконує. Із автоматизованої системи виконавчих проваджень позивачу стало відомо, що у відповідача ОСОБА_3 відсутнє нерухоме майно, на яке могло бути звернене стягнення. 15 березня 2024 року позивач з автоматизованої системи виконавчих проваджень дізнався про існування договору дарування квартири від 13 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідно до якого ОСОБА_3 передає безоплатно у власність ОСОБА_1 як дарунок квартиру АДРЕСА_2 . Рішенням приватного нотаріуса ЛМНО Бабій О. В., індексний номер: 50624710 від 13.01.2020 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 87, 5 кв. м, житловою площею 52,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири. Таким чином, ОСОБА_3 після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості за договором позики, достовірно знаючи про судовий спір, відчужив єдине наявне у нього нерухомого майно, чим унеможливив виконання рішення суду, порушив принцип добросовісності та неприпустимості зловживання правом, оскільки використав право на укладення договору та правомочність розпорядження своїм майном на шкоду майновим інтересам кредитора ОСОБА_2 . Крім цього, квартира, що належала ОСОБА_3 , була відчужена 13 січня 2020 року після відкриття 30 жовтня 2019 року провадження у справі № 347/2029/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в ході розгляду якої у лютому 2020 року адвокат Романенчук А. В., який представляв інтереси ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву у справі № 347/2029/19 про визнання договору позики недійним. Відповідачам ще у грудні 2019 року було відомо про відкриття провадження у справі № 347/2029/19, а тому можна стверджувати, що укладаючи договір дарування, останні діяли з метою унеможливлення звернення стягнення на єдине майно ОСОБА_3 . Враховуючи наведене, вважає, що договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно з частиною першою статті 215 ЦК України є недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 203 ЦК України, оскільки в момент його вчинення не було дотримано вимог пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України і частин другої та третьої статті 13 ЦК України. Єдиною умовою скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права є рішення суду, яке набрало законної сили. Враховуючи ту обставину, що договір дарування згідно з частиною першою статті 215 ЦК України є недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 203 ЦК України, відтак наявні підстави для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 . Зазначив, що інтерес позивача в цій справі полягає в тому, щоб вищевказана квартира повернулася у власність ОСОБА_3 , оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення суду в справі № 347/2029/19 у межах зведеного виконавчого провадження № 74444817. Враховуючи наявність підстав для визнання договору дарування квартири недійсним та скасування рішення приватного нотаріуса, ефективним способом захисту права інтересу позивача за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України) є повернення права власності на квартиру відповідачу ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 13 січня 2020 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій Ольгою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за № 14.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бабій Ольги Валеріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50624710 від 13 січня 2020 року, щодо державної реєстрації права власності на квартиру загальною площею 87, 5 кв. м., житловою площею 52, 1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на квартиру загальною площею 87, 5 кв. м., житловою площею 52, 1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Судом вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участі третьої особи - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бабій Ольги Валеріївни, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса, відновлення становища, яке існувало до порушення права, залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в лютому 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , в якій просить скасувати заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при відкритті провадження у справі не звернув уваги, що подана до суду позовна заява не містить ціни позову, відтак, за таких обставин, оскаржене рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому таке підлягає скасуванню.

Апеляційну скаргу не містить заперечень на ухвалу суду першої інстанції, якою заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, залишено без задоволення.

В березні 2025 року від ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_5 , в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржене рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що позивачем правильно визначено ціну позову, відповідно до якої ним і сплачено судовий збір.

У відзиві на апеляційну скаргу міститься клопотання про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат по оплаті професійної правничої допомоги, згідно підтверджуючих документів, які будуть подані згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України, попередній (орієнтовний) розмір яких становить 20 000 грн 00 коп.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення предстанкиів сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 184 ЦПК України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються (пункт 3 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Порядок визначення ціни позову врегульовано статтею 176 ЦПК України.

Ціна позову - це грошовий вираз майнових вимог позивача. Ціна позову визначається лише щодо майнових вимог, тобто тих вимог, які мають грошову оцінку. Ціна позову має важливе значення, насамперед, для правильного визначення судового збору, що підлягає сплаті під час звернення до суду, а також для вирішення питання відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, оскільки це є одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху 9частина перша статті 185 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року в справі № 910/13737/19 (провадження № 12-36гс20) вказано, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Якщо позовна заява має одночасно дві або більше вимоги немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну таку вимогу (див. постанову Верховного Суду від 06 березня 2024 року в справі № 716/662/16 (провадження № 61-2467св23)).

Усталеним в судовій практицій є підхід, згідно з яким визнання договору недійсним без застосування реституції є вимогою немайнового характеру.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 в позовній заяві обєднав три вимоги немайнового характеру, адже ним пред`явлено вимогу про визнання недійсним правочину та дві вимоги похідні від цієї вимоги: скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також повернення права вланості позивачу, шляхом вчинення відповідного запису в реєстрі. Такі похідні вимоги не спрямовані на збільшення майна позивача, які можуть бути оцінені матеріально (вартісно).

Отже, ставка судового збору за подання такої позовної заяви визначається як за три позовні вимоги немайнового характеру.

За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

З 1 січня 2024 року прожитковий мінімум в Україні складав 3 028 грн для працездатних осіб.

Позов подано в квітні 2024 року. До позову додано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 3 633 грн 60 коп., що свідчить про те, що такий сплачено у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір».

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції прававових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 24 травян 2022 року в справі № 275/194/20 (провадження № 61-285св22), від 15 серпня 2019 року в справі № 757/1049/16ц (провадження № 61-4321св19), від 03 лютого 2022 року в справі № 520/8118/17 (провадження № 61-10855св21), колегія суддів відхиляє, адже у цих справах не вирішувалось питання кваліфікації тих чи інших позовних вимог як вимог майнового, чи немайнового характеру, а відтак і правильність обчислення у зв`язку із цим розміру судового збору, який належить сплатити при зверненні до суду.

Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Також колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно приписів пункту 4 частини першої, абзацу 2 частини другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частина третя статті 376 ЦПК України містить вичерпний перелік порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Невірне визначення ціни позову та сплата судового збору не в повному розмірі не можуть призвести до неправильного вирішення справи та не віднесено нормами процесуального законодавства до обов`язкових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19), на яку міститься посилання в позовній заяві, зазначено, що:

«очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».

При цьому у цій справі Верховний Суд не вирішував питання ефективності (належності) під час розгляд справ про визнання недійсними договорів дарування як фраудаторних таких позовних вимог як оспорення державної реєстрації прав та їх обтяжень щодо предмета договору, здійсненої державним реєстратором на підставі такого договору

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:

«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції наведеного не врахував, а відтак дійшов необгрунтваного висновку про задоволення позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що під час апеляційного розгляду колегією судів встановлено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду в частині вирішення позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса необхідно скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні. В решті рішення суду як законне та обґрунтоване належить залишити без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та у випадку скасування або зміни судового рішення - розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1 816 грн 80 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бабій Ольга Валеріївна, про скасування рішення приватного нотаріуса скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бабій Ольга Валеріївна, про визнання договору дарування недійсним та про відновлення становища, яке існувало до порушення права, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 816 грн 80 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 червня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич