Справа № 206/474/25
Провадження № 2/206/862/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2025 Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Пошатренко О.В.

за участю секретаря судового засідання Содоль М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро в режимі відеоконференції матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Яструба О.П.

представника відповідача Бабенко О.А.

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2025 року позивач та її представник звернулися до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про визнання дій незаконними, протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог посилаються на наступні обставини справи, а саме. В липні 2000 року ОСОБА_1 проти її волі та без її згоди було госпіталізовано до психіатричного закладу, правонаступником якого є Комунальний «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської міської ради. Вважають, що такі дії Відповідача незаконними та протиправними. У цьому ж закладі ОСОБА_1 примусово утримували три тижні. Серед іншого працівниками Відповідача без будь-якого обґрунтування необхідності було застосоване фізичне обмеження у вигляді фіксації рук та ніг до ліжка мотузками, що також принизило її честь та гідність. Під час лікування було встановлено, що позивач має можливість самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, вона не проявляє агресії. З наведеного вбачається, що примусова госпіталізація ОСОБА_1 до відповідача здійснена з порушенням вимог Конституції України, Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров?я» та Закону України «Про психіатричну допомогу». Так, у невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно. Коли було проведено психіатричний огляд Позивача, постановлено діагноз «шизофренія» та прийнято рішення про примусову госпіталізацію. З наведеного вбачається, що Відповідачем порушено вимоги ч. 7 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки проведенню психіатричного огляду Позивача повинно було передувати направлення лікарем-психіатром до суду за місцем проживання ОСОБА_1 заяви про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку, із обгрунтуванням необхідності проведення такого огляду, і лише за наявності рішення суду про задоволення такої заяви психіатричний огляд позивача міг бути проведений лікарем-психіатром у примусового порядку. А отже і дії Відповідача щодо здійснення психіатричного огляду позивача та, як його наслідок, постановка її на психіатричний облік є необгрунтованими та передчасними. На глибоке переконання позивача, остання не потребувала психіатричної допомоги, через лікування нейролептиками її стан здоров?я довели до другої групи інвалідності, внаслідок чого була звільнення з посади заступника начальника - начальника бюджетного відділу та звільнена з державної служби. Акцентуємо увагу суду, що при добровільному звернені до лікаря-психіатра 18.09.2024 останнім не встановлене психіатричне захворювання. На підтвердження факту звернення та витрат на обстеження, надається фіскальний чек ТОВ «Експерт Хелс», який долучено до матеріалів та відповідний висновок та докази витрат на оплату та проїзд. Щодо стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди Рішенням та діями Відповідача щодо примусової госпіталізації Позивача та надання їй психіатричної допомоги поза її бажанням, завдали останній немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; фіксованість уваги на проблемі отримання відшкодування завданої шкоди, переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Позивач пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє життя. З урахуванням вищезазначених обставин, ОСОБА_1 завдану моральну шкоду

Відповідачем, яку Позивач загалом оцінює у 10 000 000 грн. Враховуючи викладені обставини, просили позов задовольнити та поновити строк на подання позову. Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позовної заяви. Визнати незаконним встановлений Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради психіатричний діагноз ОСОБА_1 «шизофренія». Визнати незаконними рішення та дії Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради про надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги без її згоди, в тому числі, застосування фізичного обмеження. За порушення права ОСОБА_1 на психіагричну допомогу, стягнути на користь останньої з Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради 10 000 000 грн. Стягнути з Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської обласної ради 800 грн. на оплату послуг ТОВ «Експерт ХЕЛС» та 206 грн. 30 коп. витрати на проїзд (а.с.1-7).

03 лютого 2025 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.22).

01 квітня 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача ОСОБА_1 про проведення судових засідань режимі відеоконференції (а.с.38).

17.04.2025 через «Електронний суд» представником відповідача Бабенко О.А. подано відзив на позовну заяву в якому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. У випадку якщо, суд не знайде підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , просила застосувати позовну давність (а.с. 51-54).

18.04.2025 на адресу суду від представника позивача адвоката Яструба О.П. надійшла відповідь на відзив відповідно до якої останній заперечує проти вимог викладених у відзиві та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 60-61).

Допитана в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , суду показала що в липні 2000 року проти її волі та без її згоди, останню було госпіталізовано до психіатричного закладу. Вона прйишла туди за направленням лікаря для обстеження, натомість її примусово утримували три тижні у вказаному закладі та встановили діагноз шизафрінія. Вважає вказані дії працівників лікарні незаконними та протиправними. Орім того, до неї працівниками лікарні було застосоване фізичне обмеження у вигляді фіксації рук та ніг до ліжка мотузками. Разом з тим лікарями під час її лікування було встановлено, що вона має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, будь-якої агресії не проявляє. Вважає, що її примусова госпіталізація порушує всі норми чинного законодавства та її права. Вона не потребувала психіатричної допомоги, а через лікування нейролептиками лікарі довели її стан здоров?я до другої групи інвалідності, внаслідок чого вона була звільнення з посади заступника начальника бюджетного відділу та з державної служби. Також зазначила, що вона добровільно зверталася до лікаря-психіатра 18.09.2024 але останнім не встановлене у неї психічного захворювання. Враховуюючи викладене, позов підтримала та наполягала на його задоволенні в повному обсязі.

Представник позивача адвокат Яструб О.П. в судовому засіданні позов підтримав та наполягав на його задоволенні в повному обсязі. Щодо поновлення строку, зазначив, що ОСОБА_1 стало відомо, про обставини зазначені в позові, а відтак вважає, що її порушене право повинно бути відновлено.

Представник відповідача Бабенко О.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в цілому позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З дослідженої під час судового розгляду оригіналу історії хвороби ОСОБА_1 , наданою Дніпровською обласною психіатричної лікарні (Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР) під № 8312/2000, судом встановлено що ОСОБА_2 , за направленням лікаря ОМКЦ була направлена на стаціонарне лікування до 22 відділення Дніпровської обласної психіатричної лікарні. 04.07.2000 ОСОБА_2 в супроводі лікаря-психіатра ОСОБА_3 поступила до вказаного відділення, де була оглянута черговим лікарем ОСОБА_4 , яким встановлено попередній діагноз: стаціонарне обстеження. Депресивно-параноїдний синдром.

Цього ж дня ОСОБА_2 оглянута в.о. завідувачем відділенням № 22 ОСОБА_5 , якою встановлено, що пацієнтка лікувалася в неврологічному відділенні Томаківської ЦРЛ у квітні 2000 року з приводу вегето судинної дистонії. Після виписки покращення не спостерігалося. 30.06.2000 року психічний стан її різко погіршився. ОСОБА_1 лікарем-психіатром ОСОБА_5 встановлено попередній діагноз: реактивний психоз. ОСОБА_1 знаходилась у Дніпровській обласній психіатричній лікарні, їй було проведено медичне обстеження, призначено лікування препаратами у стаціонарному відділенні та встановлено остаточний діагноз: гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії у зв?язку із гострим стресом, знаходилась у відділенні з 04 липня 2000 року до 08 серпня 2000 року.

Відповідно до медичної виписки Томаківської ЦРЛ, встановлено, що ОСОБА_2 , перебувала на лікуванні в неврологічному відділенні Томаківської ЦРЛ у квітні 2000 року з приводу вегето судинної дистонії (а.с.12 на звороті).

Згідно до довідки акта огляду МСЕК-ДНА-01 № 234470, встановлено, що ОСОБА_2 , встановлено ІІ (другу) групу інвалідності з 30 січня 2001 року, причина інвалідності: загальне захворювання (а.с.13).

Відповідно до довідки акта огляду МСЕК серії ААБ № 001524, встановлено, що ОСОБА_1 27.02.2012 пройшла повторний огляд та отримала ІІ (другу) групу інвалідності з 1 квітня 2012 року, причина інвалідності: загальне захворювання, інвалідність встановлено безстроково, висновок про умови та характер праці: за станом здоров`я не може виконувати ніякі види праці (а.с.12).

ОСОБА_1 видано пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 по інвалідності ІІ групи за загальним захворюванням (а.с.16).

Відповідно до відомостей зазначених в трудовій книжці ОСОБА_2 , зазначено, що 30.01.2001 на підставі наказу №3-Л від 30.01.2001 остання звільнена з займаної посади у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності згідно із ст. 30 Закону України «Про державну службу службу України» (а.с.17-18).

Відповідно до огляду лікаря психіатра медичного центру ТОВ «Експерт Хелс» від 18.09.2024 ОСОБА_1 не встановлене психіатричне захворювання (а.с.8).

Окрім того, ОСОБА_1 фактично погодилась з отриманням групи інвалідності, оскільки в 2001 році була звільнена з цих підстав. Проте на протязі 24 років цю обставину так само як і звільнення з вказаних підстав не оспорювала.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.32 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року (провадження № 6-2227цс16) зазначено, що «положеннями ст.32 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або до суду можуть бути оскаржені саме рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги. Юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку, є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів. Медична документація таким критеріям не відповідає».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень шостого речення частини першої статті 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 20 грудня 2018 року, справа №1-170/2-18 (1114/18) зазначено, що за наслідками розгляду зазначеного питання Конституційний Суд України дійшов висновку про необхідність здійснення судового контролю над втручанням у право на свободу та особисту недоторканність недієздатної особи під час її госпіталізації до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, роз`яснивши, що така госпіталізація має відбуватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та "виключно за рішенням суду".

Частиною третьою статті 3 ЦПК України, визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» у редакції, чинній на час поміщення позивача до психіатричної лікарні (далі Закон), психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджених Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року №46/119) коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації.

Згідно з пунктом 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу, як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:

а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або

b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.

Відповідно до пункту 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому в примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта. 15.09.2016 Наказом Міністерства охорони здоров?я України № 970 було затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 003-9/0 «Усвідомлена згода особи на госпіталізацію до психіатричного закладу», яка заповнюється в двох примірниках, перший з яких додається до медичної карти стаціонарного хворого (форма № 003/0), що затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14 лютого 2012 року №110, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров?я України від 21 січня 2016 року № 29), а другий - зберігається в особи.

Відповідно до ч.6 ст.284 Цивільного кодексу України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону.

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. З 4 квітня 2000 року питання госпіталізації осіб в примусовому порядку регулюється Законом України «Про психіатричну допомогу» від 2000 року. Статтями 14 і 16 цього закону передбачено таке:

Стаття 14. Підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку «Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.».

Стаття 16. Огляд осіб, госпіталізованих до психіатричного закладу в примусовому порядку «Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до ст.14-16 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад, розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Згідно із ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом і не потребує встановлення судом.

Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг (ст.4 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом.

Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону.

Рішення прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

За змістом ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я. Перелік методів діагностики та лікування і лікарських засобів, що становлять підвищений ризик для здоров`я особи, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психічного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно (ч.3 ст.7 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Позивач та її представник обґрунтовуючи позовні вимоги посилаються, на ту обставини, що ОСОБА_1 проти її волі та без її згоди було госпіталізовано до психіатричного закладу, правонаступником якого є Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпровської міської ради, а висновок який зроблено лікарями-психіатрами є необґрунтованим.

Як вбачається з історії хвороби ОСОБА_1 під час огляду її лікарем-психіатром зазначеного закладу зазначала, що хворою себе не вважає. Критики до свого стану не має. Говорить, що їй потрібно до поліції, щоб нести відповідальність за всі спричинені людям образи.

Судом з оригіналу історії хвороби ОСОБА_1 №8312/2000 встановлена відсутність згоди ОСОБА_1 , яка є обов`язковою відповідно до вимог чинного законодавства, а обставин, які б підтверджували невідкладний випадок у зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_1 не доведено відповідачем. Рішення суду щодо примусової госпіталізації ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутнє.

Суд, враховуючи наведені норми матеріального права, встановлено, що направлення лікаря, виданого 04 липня 2000 року на стаціонарне лікування ОСОБА_1 , що стало підставою до її примусової госпіталізації, що оскаржується у цій справі, не відповідає вимогам Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки письмової заяви від ОСОБА_1 про психіатричний огляд її в психіатричній лікарні не надходило, а підстав для примусового огляду, як то, рішення суду, ухваленого за заявою її лікаря-психіатра про такий примусовий огляд не виносилось, оскільки на виконання вимог Закону України «Про психіатричну допомогу» проведенню психіатричного огляду позивача повинно було передувати направлення лікарем-психіатром до суду за місцем проживання ОСОБА_1 заяви про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку, із обґрунтуванням необхідності проведення такого огляду, і лише за наявності рішення суду про задоволення такої заяви психіатричний огляд ОСОБА_1 міг бути проведений лікарем-психіатром у примусового порядку, що є підставою для того, щоб вважати проведений 04 липня 2000 року примусовий психіатричний огляд ОСОБА_1 та її лікування в період з 04 липня 2000 року по 08 серпня 2000 року включно неправомірними, що є підставою вважати дії відповідача неправомірними щодо надання їй психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди.

Що стосується вимоги позивача про визнання незаконним рішення та дії Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про застсування до неї фізичного обмеження суд, зазначає наступне.

Згідно з Правилами застосування фізичного обмеження та (або) ізоляції при наданні психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади (далі Правила), які були затверджені Наказом МОЗ України № 240 від 24.03.2016 року та зареєстровані в МЮУ 15.04.2016 року за № 570/28700, а саме п. 5 - факт та обґрунтування застосування фізичного обмеження та (або) ізоляції фіксуються у формі первинної облікової документації № 003/о «Медична картка стаціонарного хворого №_», затвердженій наказом МОЗ України від 14.02.2012 року № 110.

Згідно п. 6. Правил-факт застосування фізичного обмеження та (або) ізоляції доводяться до відома законного представника (за наявності) та керівника закладу охорони здоров`я.

Пунктом 7 Правил - при застосуванні фізичного обмеження та (або) ізоляції лікар-психіатр заповнює форму первинної облікової документації № 066-2/0 «Протокол застосування фізичного обмеження та (або) ізоляції при наданні психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади», затверджену наказом МОЗ України від 24.03.2016 року №240, що додається до форми 003/0 та форму первинної облікової документації № 066-3/ «Журнал реєстрації застосування фізичного обмеження та (або) ізоляції при наданні психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади», затверджену наказом МОЗ України від 24.03.2016 року № 240. Вказані документи повинні бути долучені до медичної картки стаціонарного хворого.

Натомість в історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_1 під № 8312/2000 вказані заходи не описані та до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин.

А відтак суд приходить до висновку, що вказані заходи до ОСОБА_1 не застосовувалося.

Доказів в розумінні ст.сь.76-81 ЦПК України, на підтвердження вказаної обставини ОСОБА_1 суду не надавалось,а відтак, суд приходить до висновку про відмову в цій частині задоволення позовних вимог.

Щодо ж стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним встановленого Комунальним підприємством «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» діагнозу ОСОБА_1 «шизофренія», суд, вважає за необхідне зазначти наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року (провадження № 6-2227цс16) зазначено, що «положеннями статті 32 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено, що до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або до суду можуть бути оскаржені саме рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги. Юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку, є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб`єктів. Медична документація таким критеріям не відповідає».

Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Поняття приватного життя включає фізичну та психологічну цілісність людини. Психічне здоров`я є важливою частиною приватного життя.

У пункті 82 рішення у справі «Федоров та Федорова проти України» від 01 липня 2011 року (заява № 39229/03) Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що огляд заявника психіатром лікарні і визначення діагнозу щодо психічного розладу було втручанням у його приватне життя.

Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України (стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Отже, за системним аналізом положень ст. 16 ЦК України та ст. ст.3,32 ЗУ «Про психіатричну допомогу» особа або її представник може оскаржити лише рішення, дії та бездіяльність осіб, які порушили її права на психіатричну допомогу. Інших способів захисту права законодавством не передбачено, як і не передбачає ст.3 Закону України "Про психіатричну допомогу" поновлення презумпції психічного здоров`я особи, оскільки кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки його наявність не буде встановлено в порядку передбачену законом. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 21 липня 2021 року у справі №754/10803/19 провадження № 61-10153св21.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки не є належним способом захисту. Щодо вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне застосувати строки позовної давності виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою далі - ЦК України) про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов?язку. Позовна Давність переривається у разі пред?явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов?язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). За змістом статті 204 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Відповідно до ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо предявленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов?язання (мораторій) на підставах, встановлених законом: 3) у разі зупинення ші закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач пересуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення зазначених обставин перебіг позовної давності зупиняеться на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Так, позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду лише через 25 років після проходження лікування, при цьому не порушуючи питання про поновлення строку на подачу вказаного позову, а її представником в судовому засіданні зазначено, що коли останній стало відомо про прошене її право з того часу нею і було подано позовну заяву до суду.

Суд, застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з?ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі N? 575/476/16-1 тощо).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог частині стягнення моральної шкоди у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 83, 84, 89, 133, 141, 223,256,258-259, 263-265, 268, 272-273, 280-284 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними рішення та дії Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги`Дніпропетровської обласноїради» (м. Дніпро, вул. Бехтерєва, буд.1, код ЄДРПОУ 01985400) про надання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 психіатричної допомоги без її згоди.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги`Дніпропетровської обласноїради» (м. Дніпро, вул. Бехтерєва, буд.1, ) на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 30 червня 2025 року.

Суддя О.В. Поштаренко