ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 308/22077/13

провадження № 61-5638св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2024 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Джуги С. Д., Мацунич М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом у якому просило, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 21 липня 2005 року № MKZ0GК00000191 звернути стягнення на житловий будинок загальною площею 188,5 кв. м, житловою площею 44,2 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав, на нерухоме майно, з реєстрацією переходу права власності на предмет іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для оформлення права власності на предмет іпотеки.

Виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям їх з реєстраційного обліку в територіальному органі Державної міграційної служби України, до повноважень якого входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 21 липня 2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк», банк) і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MKZ0GК00000191, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 49 050,00 євро, із сплатою 10,08 % річних, з кінцевим терміном повернення 20 липня 2015 року. Цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано будинок загальною площею 188,5 кв. м, житловою площею 44,2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їм на праві приватної власності.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином не виконують взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та відсотків за його користування, і станом на 27 вересня 2013 року заборгованість за кредитним договором становила 206 254,30 євро, а тому банк з метою погашення даної заборгованості звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 25 серпня 2016 року позов задовольнив. У рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 липня 2005 року № MKZ0GК00000191 у розмірі 206 254,30 євро, що згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 2 225 432,54 грн, звернув стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 188,5 кв. м, житловою площею 44,2 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом набуття АТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав, на нерухоме майно, з реєстрацією переходу права власності на предмет іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення АТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для оформлення права власності на предмет іпотеки. Виселив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , із зняттям їх з реєстраційного обліку в територіальному органі Державної міграційної служби України, до повноважень якого входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку. Зупинив виконання рішення суду на час дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідачі не виконали взятих на себе договірних зобов`язань з повернення кредитних коштів, а тому позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Також суд дійшов висновку, що вимоги в частині виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в предметі іпотеки зняттям їх з реєстраційного обліку є також обґрунтованими.

Короткий зміст ухвали та постанови суду апеляційної інстанції

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року, в якій заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 02 грудня 2021 року поновив ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року та відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року.

Закарпатський апеляційний суд постановою від 18 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції не врахував того, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог позивача.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У квітні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2024 року, справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження у справі; постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2024 року скасувати та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц та постановах Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 761/14504/13-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 522/9583/16-ц, від 14 червня 2022 року у справі № 753/18574/18, від 19 травня 2022 року у справі № 490/102/19, від 18 травня 2022 року у справах № 396/1545/18 та № 401/2063/20, від 20 січня 2022 року у справі № 2-496/1/2011, від 15 грудня 2021 року у справі № 753/13128/15-ц, від 31 січня 2024 року у справі № 179/1354/13-ц, від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 203/642/14-ц, від 09 листопада 2022 року у справі № 369/8077/13-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд усупереч вимог процесуального закону, передчасно поновив ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції без наведення належних мотивів та обґрунтувань поважності причин такого пропуску, а тому безпідставно відкрив апеляційне провадження у цій справі після спливу значного періоду часу, чим порушив принцип правової визначеності.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам. При цьому посилалася на те, що ухвала апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

07 травня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скараю ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року, апеляційний суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 не була належно повідомлена про розгляд справи, який було призначено на 25 серпня 2016 року. Не був повідомлений і представник відповідачки ОСОБА_3 , оскільки на адресу повернулося відправлення, яке було адресоване ОСОБА_1 Ужгородський міськрайонний суд 30 серпня 2016 року та повторно 11 квітня 2017 року, надсилав копію оскаржуваного рішення на адресу ОСОБА_1 , однак поштові відправлення вона також не отримала, оскільки конверт з рішеннями повернувся до суду.

Перевіривши матеріали справи та доводи заяви про поновлення строку на оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року, з метою забезпечення права на апеляційний розгляд, апеляційний суд вважав за можливе поновити строк на апеляційне оскарження.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55); процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47).

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

У цій справі апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року подана 30 листопада 2021 року.

Як на підставу поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду ОСОБА_1 вказувала на те, що вона дізналася про його існування з листа Відділу державної виконавчої служби від 22 листопада 2021 року, який вона отримала від 29 листопада 2021 року.

Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 02 грудня 2021 року визнав за можливе поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року, зазначивши, що ОСОБА_1 та її представник не були належним чином повідомлені про розгляд справи, який було призначено на 25 серпня 2016 року. Місцевий суд 30 серпня 2016 року та повторно 11 квітня 2017 року, надсилав копію оскаржуваного рішення на адресу ОСОБА_1 , однак поштові відправлення вона також не отримала.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції вважав, що зазначені на обґрунтування заяви причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення в цій справі слід визнати поважними та такими, що не спростовуються матеріалами справи і поновити апелянту вказаний процесуальний строк.

Верховний Суд не погоджується з наведеними висновками апеляційного суду, з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) вказано, що «загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що: «відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц). ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним до судових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією Кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц зазначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Тобто в межах річного строку з дня складення повного судового рішення може бути поновлено строк на апеляційне оскарження з інших поважних причин будь-яким заявникам, а особам, не повідомленим про розгляд справи, чи у випадку пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили - і поза межами річного строку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) зазначено, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження і яка, відповідно, не знала/не могла знати про розгляд справи.

У цій справі ОСОБА_1 подавала заяву про перегляд заочного рішення, яка ухвалою місцевого суду від 12 травня 2015 року задоволена, а також заяви про застосування до спірних правовідносин Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та про відкладення розгляду справи.

Апеляційна скарга не містить посилань на винятки, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, в ній не зазначено, що ОСОБА_1 не була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, тобто була необізнана про наявність в суді цієї справи, як і не наведено доказів виникнення обставин непереборної сили, що унеможливили своєчасне звернення до суду із апеляційною скаргою.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року - 30 листопада 2021 року.

Таким чином, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

У касаційній скарзі представник позивача фактично оскаржує ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження та постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2024 року, а згідно з нормами частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).

За таких обставин обґрунтованими є доводи касаційної скарги в частині того, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження та про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року.

Доводи касаційної скарги щодо суті спору не підлягають оцінці судом касаційної інстанції, оскільки апеляційний суд дійшов передчасного висновку про можливість поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , за результатами розгляду якої ухвалено оскаржуване в касаційному порядку судове рішення.

Відповідно до підпунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

За викладених обставин ухвала Закарпатського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року та постанова Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2024 року підлягають скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року і постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 березня 2024 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов