КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4518/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири з підстав його фраудаторності.

Одночасно позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтував тим, що між сторонами існує спір щодо визнання недійсним договору дарування квартири, який був укладений відповідачами після пред`явлення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у справі № 754/9093/24 з метою уникнення можливого звернення на зазначене майно на шкоду правам кредитора, тому у позивача є обґрунтовані побоювання, що ОСОБА_3 може теж вжити заходів для повторного відчуження спірної квартири з метою утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, оскільки вона має можливість вільно розпорядитись належним їй майном на власний розсуд.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

В порядку забезпечення позову накладено арешт на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та має реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що за вимогами позовної заяви позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири від 08 жовтня 2024 року, укладений між відповідачами, та повернути спірну квартиру від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , тому виходячи із характеру заявлених вимог, специфіки спірних правовідносин та тієї обставини, що у разі невжиття заходів забезпечення позову існує імовірність відчуження спірної квартири третім особам, що у випадку задоволення позовних вимог унеможливить у подальшому реально забезпечити виконання рішення суду, наявні підстави для накладення арешту на вказане нерухоме майно.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Фєтісова Є.П. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції незаконно обмежив суб`єктивні права, свободи та інтереси відповідачів лише покладаючись на голослівні твердження позивача, в тому числі щодо наявності у останнього оригіналу розписки та необґрунтовано погодився із безпідставним трактуванням ОСОБА_2 законного права ОСОБА_1 на вільне розпорядження своїм майном як начебто його недобросовісної поведінки з ознаками ухилення від виконання зобов`язань за договором позики.

Позивачем не було подано жодного належного, допустимого та достовірного доказу, який би підтверджував, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим чи неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Окремо звертає увагу суду апеляційної інстанції, що предметом позову у даній справі є позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору, тому в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а отже не може бути й підстав вважати, що незабезпечення позову ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду.

У зв`язку із наведеним, такий захід забезпечення позову як накладення арешту на квартиру очевидно не відповідає змісту начебто порушеного, на думку позивача, його права та не є співмірним із заявленими позовними вимогами у справі. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, в порушення норми частини восьмої статті 153 ЦПК України, не вирішив питання зустрічного забезпечення, чим порушив права відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач в особі представника - адвоката Архіпова О.Ю. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу про забезпечення позову - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам спірних правовідносин та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм процесуального права.

Вказує, що необхідність подання позову у цій справі, як і вжиття заходів забезпечення такого позову виникла у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 уже відчужив належну йому на праві власності квартиру на користь своєї дружини ОСОБА_3 , тим самим утруднивши виконання рішення у справі № 754/9093/24 про стягнення з нього заборгованості за договором позики у формі розписки.

Враховуючи наведене, а також пов`язаність особи нового власника з колишнім (подружжя), позивач вважає, що існує більш ніж обґрунтоване припущення, що і теперішній власник - ОСОБА_3 також відчужить квартиру, що унеможливить виконання рішення щодо її повернення попередньому власнику, а також зумовить потребу пред`явлення нового позову. Більше того, відчуження квартири на користь добросовісного набувача взагалі унеможливить задоволення грошових вимог позивача за рахунок примусового продажу квартири.

Питання про вжиття заходів забезпечення позову за подібних фактичних обставин вже вирішувалося Верховним Судом в постанові від 18 жовтня 2022 року у справі № 755/7939/21.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що вимоги у даній справі є немайновими та не передбачають примусового виконання не відповідають дійсності, оскільки позивачем заявлено як вимогу про недійсність договору дарування, так і вимогу щодо застосування наслідків недійсності - повернення майна (квартири) від дружини на користь чоловіка як попереднього власника.

Відтак, застосовані судом заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири є співмірними із заявленими вимогами, а також відповідають меті забезпечення - унеможливлення утруднення виконання рішення шляхом подальшого відчуження квартири на користь третіх осіб.

Щодо зустрічного забезпечення, то позивач зазначає, що законом не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, відповідна вимога лише може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 911/1695/18).

Позивач вважає, що арешт квартири не завдасть жодних збитків відповідачам, оскільки останні вільні у праві користуватися об`єктом нерухомості в період дії заходу забезпечення позову, а тому він не пропонував суми зустрічного забезпечення, про що було заявлено у заяві про забезпечення позову.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Фєтісов Є.П. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 і відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника скаржника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що предметом спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у межах даної справи є визнання недійсним договору дарування квартири від 08 жовтня 2024 року з підстав його фраудаторності (фіктивності) та застосування наслідків недійсності цього правочину шляхом повернення відповідачів у первісний стан, а саме повернення квартири АДРЕСА_2 , у власність ОСОБА_1 .

Позивач, пред`являючи вказаний позов, посилався на те, що дії відповідачів, як сторін оспорюваного договору дарування, були недобросовісними, направленими на фіктивний перехід права власності на квартиру до близького родича (дружини) з метою уникнення виконання за її рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання можливого рішення суду у справі № 754/9093/24 про стягнення із ОСОБА_1 на його користь заборгованості за договором позики від 26 травня 2022 року в сумі 42 000,00 доларів США, яка починаючи з 26 червня 2024 року перебуває на розгляді Деснянського районного суду м. Києва.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Водночас заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 виснувала, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Колегія суддів враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23 (провадження № 61-18173св23).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 викладено висновки, які є застосовними у справі, яка переглядається:

«39. До набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) процесуальний закон передбачав, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

40. Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом».

41.Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

42. Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

43. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

44. У частині першій статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, серед яких у пункті 1 законодавець вирізняє накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

45. Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.

46. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами».

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі, яка переглядається, між сторонами наявний спір щодо правомірності відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на підставі безоплатного правочину - договору дарування від 08 жовтня 2024 року квартири АДРЕСА_2 під час розгляду Деснянським районним судом м. Києва цивільної справи № 754/9093/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 42 000,00 доларів США.

Позивач заявив позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування та застосування наслідків його недійсності, а у порядку забезпечення пред`явленого позову просив суд накласти арешт на вказану вище квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 .

Застосовуючи такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції вірно врахував наявність дійсного спору між сторонами та ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі, співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами.

Крім того, дійсна мета звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про забезпечення позову підтверджується тим, що суд першої інстанції не встановив, а учасники справи не посилаються на те, що таке звернення позивача спрямоване на зловживання ним своїми правами.

Навпаки, підставами подання заяви про забезпечення позову у цій справі позивач зазначив необхідність забезпечення його можливості ефективного захисту та поновлення права кредитора, яке він вважав порушеним.

Так, звертаючись з відповідною заявою, позивач обґрунтовував її тим, що забезпечення позову у вигляді обтяження майна арештом направлено саме на недопущення переходу права власності на спірну квартиру до третіх осіб, що може значно утруднить або взагалі унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову про визнання договору дарування недійсним, метою якого у свою чергу є власний інтерес позивача, який полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи (боржника, відчужувача) чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість реалізації прав позивача як стягувача (кредитора) за потенційним рішенням суду у справі № 754/9093/24.

Колегія суддів погоджується з тим, що є документально підтверджені та обґрунтовані підстави вважати, що у даному випадку не виключається реальна можливість повторного розпорядження відповідачкою зареєстрованим за нею майном, правомірність первісного відчуження якого є предметом судового розгляду у цій справі.

З огляду на наведене, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав та інтересів позивача у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування ризику, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим чи неможливим виконання рішення суду, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі безпідставно обмежив законні права та інтереси відповідачів, в тому числі відповідачки ОСОБА_3 на вільне розпорядження своїм майном.

У даному випадку вжиті судом заходи забезпечення позову не обмежують ОСОБА_3 в реалізації її права володіння майном та не перешкоджають у вільному користуванні квартирою, а лише запроваджують тимчасові обмеження, існування яких сприятиме поновленню прав позивача у випадку задоволення позовних вимог, а також є дієвою та оптимальною процесуальною дією щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача і попередження потенційно-можливих недобросовісних дій з боку відповідачки чи пов`язаних з нею осіб щодо вчинення правочинів з відчуження спірного майна.

Колегія суддів зауважує, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22.

При цьому слід відмітити, що в матеріалах справі відсутнє документальне підтвердження повноважень ОСОБА_1 діяти від імені ОСОБА_3 та представляти її інтереси у суді апеляційної інстанції в частині того, що ухвала про забезпечення позову порушує її права як титульного власника спірної квартири.

Отже, врахувавши наявність між сторонами спору про визнання недійсним договору щодо безоплатного відчуження спірного майна, а також існування підстав для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на це майно, які є доцільними та співмірними із предметом позову, а також усунуть ризики істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність безпосереднього зв`язку між предметом позовних вимог та заходом забезпечення позову у вигляді накладення арешту майна, які спроможні забезпечити функцію судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів особи, яка звернулася до суду за їх захистом.

Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову у цій справі не підлягає примусовому виконанню, як зазначалося Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного правочину, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

Верховний Суд у справах № 910/11069/21 та № 910/8298/21 також вважав за необхідне у справах, в яких заявлені вимоги немайнового характеру, а рішення у разі задоволення позовних вимог не підлягатимуть примусовому виконанню, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Правозастосовна практика стосовно вирішення питання про забезпечення позову є остаточно сформованою і усталеною.

Таким чином, накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_2 , суд першої інстанції відповідно до вимог статей 149-153 ЦПК України в повній мірі здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, та оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, що давало передбачені законом підстави для задоволення заяви позивача в цій частині.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства.

Доводи представника відповідача про те, що суд першої інстанції в порушення приписів частини восьмої статті 153 ЦПК України не вирішив питання щодо зустрічного забезпечення не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини восьмої статті 153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із частиною першою статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Отже, відповідно до вказаних положень процесуального закону, суд має право, однак не зобов`язаний вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені частиною третьою статті 154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Оскільки обставини, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, представником відповідача не наведено і колегією суддів не встановлено, з огляду на зміст самої заяви про забезпечення позову в частині відсутності пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення відповідно положень статей 153, 154 ЦПК України, вказані доводи є необґрунтованими.

В оцінці інших доводів апеляційної скарги колегією суддів враховано, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Тобто, при розгляді питання про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

З наведеного слідує, що питання обґрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання судового рішення та/або ефективного захисту (поновлення) прав позивача, які він вважає порушеними.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 рокупро забезпечення позову у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 червня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній