Справа №295/6774/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Чішман Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Лайчук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах Житомирської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури Житомирської області звернувся до суду в інтересах Житомирської міської ради з позовом, в якому просив усунути перешкоди власнику - Житомирській міській раді у користуванні та розпорядженні підвальними приміщеннями комунальної власності площею 639, 5 кв.м. по АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.05.2017 в частині включення до площі вбудованого приміщення магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 919 кв.м. підвальних приміщень площею 639,5 кв.м., укладеного між ТОВ «Тетерів» та ОСОБА_1 ; усунути перешкоди в користуванні Житомирською міською радою об`єктом нерухомого майна (реєстраційний номер майна №101) нежитловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 639, 5 кв.м. шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відомості про речове право за №20545371; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.1996, укладеного між Представництвом Фонду державного майна України у м. Житомирі та ТОВ "Тетерів", останнє стало власником вбудованого приміщення торгівельного залу загальною площею 899,7 кв.м, розміщеного на першому поверсі 5-ти поверхового житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно договорів оренди нерухомого майна №205 від 13.04.2007 та №981 від 11.02.2010 ТОВ "Тетерів" орендувало підвальні приміщення в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 639 кв.м., що належать до комунальної власності міста.

Однак, рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.10.2010 року №814 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна" оформлено право власності на вбудоване приміщення магазину площею 1393,80 кв.м по майдану Короленка, 5 в м. Житомирі за ТОВ "Тетерів" та видано свідоцтво про право власності на вказане приміщення.

В ході розгляду справи №6/5007/2/1 Господарським судом Житомирської області встановлено, згідно матеріалів інвентарної справи №8270 та довідки КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради від 17.06.2011 №8270, в загальну площу вбудованого приміщення магазину (1393,80 кв.м.), на яку ТОВ "Тетерів" оформлено свідоцтво на право власності, помилково включено, у тому числі, підвальне приміщення площею 639, 5 кв.м, власником яких є міська рада, що не заперечувалось відповідачами.

Рішення стосовно надання дозволу на приватизацію ТОВ "Тетерів" підвального приміщення площею 639,5 кв.м Житомирською міською радою не приймалось та відповідний договір купівлі-продажу на вказаний об`єкт не укладався.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 21.02.2012 у справі № 6/5007/2/12, яке набрало законної сили, визнано незаконним рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.10.2010 №814 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна" в частині, що стосується оформлення за ТОВ "Тетерів" права власності на вбудоване приміщення магазину площею 1393,80 кв.м по АДРЕСА_1 .

Вказаним судовим рішенням суд рекомендував ТОВ «Тетерів» звернутися до відповідного органу державної реєстрації для отримання правовстановлюючого документу на підтвердження свого права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, однак, ТОВ «Тетерів» правовстановлюючі документи не було приведено у відповідність.

23.05.2017 між ТОВ «Тетерів» та ОСОБА_1 , укладено договір купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за № 756, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала у власність вбудоване приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 919 кв.м. та внесено відповідний запис до Реєстру.

Окрім того, згідно договору купівлі-продажу від 31.07.2013 ТОВ «Тетерів» продало ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах нерухоме майно - частину вбудованого приміщення магазину літ «А», а саме приміщення 16, НОМЕР_1 , 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28 загальною площею 474,80 м. кв., розташоване в АДРЕСА_1 . Продаж здійснено з одночасним виділом приміщень 16,17,18,19,20,21, 22,23,24,25,26,27,28 загальною площею 474,80 в окремий об`єкт згідно ст. 364 ЦК України.

Згідно п. 1.2 Договору нерухомим майном, що відчужується є: частина вбудованого приміщення магазину літ «А» приміщення (16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28) загальною площею 474,80 м. кв, розташована в АДРЕСА_1 . Вказане приміщення, частина якого відчужується, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2013 року, номер запису про право власності 1773570, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01.

Таким чином, згідно вищевказаних договорів купівлі-продажу ТОВ «Тетерів» продало вбудоване приміщення магазину по АДРЕСА_1 площею 1393,80 кв.м, включно з підвальними приміщення комунальної власності площею 639,5 кв.м.

Водночас, на підставі рішення Житомирської міської ради від 13.10.2016 №382 «Про затвердження переліку об`єктів нерухомого майна, що є власністю територіальної громади міста Житомира», 25.05.2017 за територіальною громадою міста Житомира зареєстровано право комунальної власності на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , загальною, площею 639,5 кв. м., (нежитлові приміщення з №58-1 по №58-7, з № 58-10 по № 58-13, з № 58-15 по № 58-36), реєстраційний номер майна № 101.

Однак, підставою для звернення за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України є те, що Житомирська міська рада не може реалізовувати своє право власності на спірне майно у зв`язку з існуванням документів, що посвідчують таке право за іншою особою - відповідачем.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 30.08.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 55).

Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було неодноразово направлено відповідачу в порядку, визначеному ЦПК України, однак матеріали, що направлялися останній, повернулися до суду неврученими адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Крім цього, відповідач неодноразово повідомлялася про розгляд справи шляхом розміщення на офіційному веб-сайті суду оголошення про виклик в судові засідання.

У судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного рішення.

Представник Житомирської міської ради позов підтримала просила задовольнити.

Відповідач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, в таке не з`явилася, причин неявки суду не повідомила.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.1996, укладеного між Представництвом Фонду державного майна України у м. Житомирі та ТОВ "Тетерів", останнє стало власником вбудованого приміщення торгівельного залу загальною площею 899,7 кв.м, розміщеного на першому поверсі 5-ти поверхового житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 18-21).

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.10.2010 №814 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна" оформлено право власності на вбудоване приміщення магазину площею 1393,80 кв.м по АДРЕСА_1 за ТОВ "Тетерів" та 29.10.2010 видано свідоцтво про право власності на вказане приміщення ( а.с.24).

Згідно договору купівлі-продажу від 31.07.2013 ТОВ «Тетерів» продало ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах нерухоме майно - частину вбудованого приміщення магазину літ «А», а саме приміщення 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28 загальною площею 474,80 м. кв., розташоване в АДРЕСА_1 .( а.с. 38-41)

Продаж здійснено з одночасним виділом приміщень 16,17,18,19,20,21, 22,23,24,25,26,27,28 загальною площею 474,80 в окремий об`єкт згідно ст. 364 ЦК України.

Згідно п. 1.2 Договору нерухомим майном, що відчужується є: частина вбудованого приміщення магазину літ «А» приміщення (16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28) загальною площею 474,80 м. кв, розташована в АДРЕСА_1 . Вказане приміщення, частина якого відчужується, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2013 року, номер запису про право власності 1773570, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01.

Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності за ТОВ «Тетерів» здійснено на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер НОМЕР_2 , що видане 29.10.2010.

23.05.2017 між Продавцем - ТОВ «Тетерів» та Покупцем- ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі за № 756, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала у власність вбудоване приміщення магазину, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 919 кв.м. та внесено відповідний запис до Реєстру (а.с. 26-27).

Згідно п. 1.6 указаного Договору право власності Продавця на об`єкт підтверджується свідоцтвом про право власності на вбудоване приміщення магазину, видане 29 жовтня 2010 року Виконкомом Житомирської міської ради (а.с. 24-25) та договором купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 31 липня 2013 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. за реєстром № 2549, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2013 року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01.

Житомирська міська рада звернулася до Господарського суду Житомирської області з позовом до виконавчого комітету Житомирської міської ради, ТОВ "Тетерів" про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №814 від 28.10.2010 в частині, що стосується оформлення права власності на вбудоване приміщення магазину площею 1393,80 кв.м по АДРЕСА_1 за ТОВ "Тетерів" та визнання недійсним свідоцтва про право власності на вбудоване приміщення магазину площею 1393,80 кв.м по АДРЕСА_1 , видане ТОВ "Тетерів".

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 21.02.2012 у справі № 6/5007/2/12, яке набрало законної сили, визнано незаконним рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.10.2010 №814 "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна" в частині, що стосується оформлення за ТОВ "Тетерів" права власності на вбудоване приміщення магазину площею 1393,80 кв.м по АДРЕСА_1 (а.с. 28-33). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зі змісту мотивувальної частини даного рішення вбачається, що відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна- вбудоване приміщення магазину площею 1393,80 кв.м по АДРЕСА_1 , що видане ТОВ "Тетерів" 29.10.2010, при цьому роз`яснено, що оспорюване свідоцтво про право власності не може виступати предметом спору, оскільки не має статусу акту державного чи іншого органу, а видане на підставі та на виконання рішення органу місцевого самоврядування. Зазначене свідоцтво лише посвідчує наявність відповідного права, але не породжує, змінює або припиняє певні права та обов`язки. Отже, обраний позивачем предмет позову - визнання недійсним свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна, не відповідає встановленим законом способам захисту прав позивачів, тому суд відмовив в задоволенні позову в цій частині. Разом з тим, суд вважав за необхідне зазначити, що відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.04 №1952-ІV. Частиною 2 статті 26 цього Закону передбачено, що записи до Державного реєстру прав скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Підставою реєстрації за ТОВ "Тетерів" права власності на вбудоване приміщення магазину загальною площею 1393,80 кв.м., яке розташовано в АДРЕСА_1 , було рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.10.2010р. за № 814, яке визнавалось судом недійсним. Отже, в разі набрання рішенням суду законної сили, відповідна державна реєстрація права підлягає скасуванню. Зі змісту з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 361371336 власником об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером 101, дата реєстрації 25.05.2017 , а саме нежитлового приміщення, загальною площею 639,5 кв.м., з № 58-1 по № 58-7, з 58-10 по № 58-13, з 18-15 по № 58-36 за адресою м. Житомир, майдан Короленка 5, є територіальна громада міста Житомира в особі Житомирської міської ради, (а.с. 13).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.

Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України). Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Щодо учасників судового провадження

Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав. Разом з тим, якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної власності, суд відповідно до вимог ЦПК України залучає до участі у справі про визнання такого правочину недійсним усіх співвласників. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 та постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. З огляду на зазначене, якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача. Вказані правові висновки не суперечать тим, які містяться в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18 (провадження № 61-697св20), від 19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16-ц (провадження № 61-36683св18), від 14 липня 2020 року в справі № 686/23977/18 (провадження № 61-17715св19), від 08 липня 2020 року в справі № 612/808/18 (провадження № 61-15537св19). Заступником керівника Житомирської окружної прокуратури Житомирської області, який діє в інтересах Житомирської міської ради так і представником Житомирської міської ради не залучено до участі в справі всіх учасників права яких можуть бути порушені, не заявлялось клопотання про залучення до участі в справі в якості співвідповідачів ТОВ «Тетерів», який є стороною правочину, який позивач просить визнати недійсним та ОСОБА_2 яка є стороною правочину укладеного з відповідачем ОСОБА_1 .

Щодо ефективного способу захисту при визнанні недійсним договору про відчуження майна

Як зазначалось, відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У пунктах 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Встановивши, що спірне майно - вбудоване приміщення магазину загальною площею 639,5 кв.м., яке розташовано в АДРЕСА_1 , що вибуло з володіння поза волею власника Житомирської міської ради, суд дійшов висновку про те, що позивачем вибрано не ефективний спосіб захисту права на спірне майно. Доводи прокурора про відсутність можливості в інший спосіб скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірне майно, не заслуговують на увагу, оскільки відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.04 №1952-ІV. Частиною 2 статті 26 цього Закону передбачено, що записи до Державного реєстру прав скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Підставою реєстрації за ТОВ "Тетерів" права власності на вбудоване приміщення магазину загальною площею 1393,80 кв.м., яке розташовано в АДРЕСА_1 , було рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.10.2010р. за № 814, яке визнано судом недійсним. Рішення суду набрало законної сили. Отже майно за відплатним договором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, внаслідок чого відповідна державна реєстрація права підлягає скасуванню. Таким чином, обраний позивачем предмет позову - визнання недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна, не відповідає встановленим законом способам захисту прав позивача, тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Позивачем не надано суду доказів, що Житомирська міська рада зверталась до державного реєстратора з заявою про скасування державної реєстрації права власності за ТОВ «Тетерів», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 2, 3, 12, 13, 15-16, 76-77, 81, 89, 259, 263-268, 280, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову заступника керівника Житомирської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах Житомирської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.05.2017 в частині включення до площі вбудованого приміщення магазину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 919 кв.м., підвальних приміщень площею 639,5 кв.м., укладеного між ТОВ «Тетерів» та ОСОБА_1 та шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відомості про речове право за №20545371.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 27 червня 2025 року.

Позивач: Заступник керівника Житомирської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах Житомирської міської ради, місце знаходження: м. Житомир, вул. Леха Качинського, 2,

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Л.М. Чішман