Провадження № 2/521/1939/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 червня 2025 року Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Мазун І.А.,
за участю секретаря судового засідання Гриневич І.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних,
Представник позивача ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» звернувся до суду з позовом, відповідно до вимог якого просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» нараховані за період з 12.03.2017 року по 14.12.2020 року відповідно до ст. 625 ЦК України на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов?язаннями, підтвердженими Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 521/6990/13-ц від 05.11.2013 року, а саме: три відсотки річних у розмірі 31 817,50 гривень та інфляційні втрати у розмірі 91 103,28 гривень, а всього 122 921,45 гривень та понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028 гривень.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/6990/13-ц (провадження № 6/521/454/19) від 14.11.2019р. замінено сторону виконавчого провадження (Стягувача) у виконавчих листах з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська факторингова компанія розвитку».
Зазначає, що станом на день звернення до суду з позовом рішення Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 521/6990/13-ц від 05.11.2013 року не виконано. Загальна сума заборгованості, встановлена рішенням суду, складає 281 937,25 грн. Оскільки відповідач не виконує зобов`язання встановлене рішенням суду, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 91 103 грн. 28 коп., та три відсотки річних у розмірі 31 817 грн. 50 коп., нараховані за період з 12.3.2017р. по 14.12.2020р..
Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, однак раніше надавав до суду заяву в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов?язанні шляхом відступлення ПАТ «УкрСиббанк» на користь Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» прав вимоги за Кредитним договором та договорами забезпечення.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/6990/13-ц (провадження № 6/521/454/19) від 14.11.2019р. замінено сторону виконавчого провадження (Стягувача) у виконавчих листах з ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Європейська факторингова компанія розвитку».
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Позивач в позовній заяві зазначив, що відповідачем рішення суду повністю не виконано. Розмір несплаченої заборгованості Відповідача перед Товариством за Кредитним договором підтверджене рішення Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 521/6990/13-ц від 05.11.2013 року та станом на дату подання цієї позовної заяви складає 281 937,25 грн..
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до розрахунків наданих позивачем, за прострочення відповідачем виконання зобов`язання, встановленого заочним рішення Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 521/6990/13-ц від 05.11.2013 року, за період з 12.03.2017р. по 14.12.2020р. на суму заборгованості 281 937,25 грн., нараховано інфляційні втрати у розмір 91 103 грн. 28 коп. та 3 % річних у розмірі 31 817 грн. 50 коп..
Будь-яких доказів на спростування наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та та 3 % річних відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним зобов`язання, встановленого рішенням суду.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
В даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням по справі №521/6990/13-ц, яке набрало законної сили, та становить 281937,25грн..
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19; від 29 листопада 2023 року у справі 753/1527/22.
Оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.
Крім того, застосування правил ч.2 ст.625 ЦК України жодним чином не залежить від дій кредитора/стягувача щодо примусового виконання рішення суду, наявності/відсутності виконавчого провадження, наявності/відсутності майна, на яке може бути звернуто стягнення, а також не залежить від вини боржника.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
Разом з тим, належних доказів, відсутності заборгованості за судовим рішенням відповідачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи.
Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, положень чинного законодавства, перевіривши розрахунки, надані позивачем щодо обґрунтування позовних вимог, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмір 91 103 грн. 28 коп. та 3 % річних у розмірі 31 817 грн. 50 коп..
Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи приходить до висновку, що виконання зобов`язань порушено з вини відповідача тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.
Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн., дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі ст. 509,526,527,610, 625, ЦК України та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265,280-282, 354-355 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних - задовольнити.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення виготовлено 20 червня 2025 року.
ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН