ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1197/24

Провадження № 22-ц/820/1347/25

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю сторін та їх представників,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та виконавчого комітету Нетішинської міської ради на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року та додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 квітня 2025 року, суддя Томілін О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця проживання (перебування), зобов`язання вчинити дії та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про припинення права користування житловим приміщенням та виселення,

встановив:

В липні 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовними заявами до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Нетішинської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення про відмову у реєстрації місця їх проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16.09.2024 справи було об`єднано в одне провадження.

В обґрунтування позовів вказували, з 2001 по 2010 рік батьки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , перебували у шлюбі.

ОСОБА_2 з 13.11.2006 був зареєстрований у кв. АДРЕСА_2 , як член сім`ї ОСОБА_1

18.06.2012 рішенням суду було встановлено порядок користування вищевказаною квартирою та виділено у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11,8 кв.м. ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 виділено кімнату, житловою площею 15,8 кв.м., з лоджією. Інші приміщення виділено в загальне користування.

11.06.2018 судовим рішенням зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у користуванні вказаною квартирою за її функціональним призначенням згідно з порядком користування, встановленим вищенаведеним рішенням суду.

09.07.2024 ОСОБА_1 подав до органу реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради заяву про зняття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із зареєстрованого місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , яку було задоволено, вказаних осіб з реєстрації за вказаною адресою знято.

16.07.2024 позивачі звернулися до органу реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання, долучивши до звернення визначені чинним законодавством документи, у тому числі вищевказані рішення судів, які підтверджують право користування квартирою, однак у задоволенні такої заяви було відмовлено та роз`яснено, що надані рішення судів встановлюють порядок користування квартирою, але не право користування, з чим позивачі не згодні та вважають оскаржувані рішення неправомірними.

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення прав користування житловим приміщенням, що за адресою: АДРЕСА_1 , та виселення.

В обґрунтування вимог зазначив, що між ним та відповідачами тривалий період існують неприязні відносини. При цьому, він не заперечував, щоб його неповнолітній син ОСОБА_2 та колишня дружина ОСОБА_3 проживали у спірній квартирі до досягнення сином повноліття.

В той же час, 23.08.2011 він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , після чого вийняв квартиру, де і проживав разом з новою сім`єю.

У шлюбі з ОСОБА_5 у нього народилася дитина, ОСОБА_6 , 2015 року народження, яка проживає разом з батьками.

На думку ОСОБА_1 , ОСОБА_3 після розірвання шлюбу втратила статус члена сім`ї власника, а у спірній квартирі є лише дві кімнати, що унеможливлює сумісне проживання.

Оскільки він не має можливості використовувати власне майно для проживання, тому вважає, що право користування квартирою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має бути припинено, і вони підлягають виселенню з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10.04.2025 позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16.07.2024 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та зобов`язано виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою його фактичного проживання - у кв. АДРЕСА_2 . Скасовано рішення виконавчого комітету Нетішинської міської ради (відділу адміністративних послуг) від 16.07.2024 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та зобов`язано виконавчий комітет Нетішинської міської ради (відділ адміністративних послуг) вчинити реєстраційну дію - здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою її фактичного проживання - у кв. АДРЕСА_2 . В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права користування житловим приміщенням та виселення з кв. АДРЕСА_2 відмовлено.

Мотивуючи своє рішення в частині задоволення первісних позовів суд вказав, що судовими рішеннями виділено в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату в спірній квартирі та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод для ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у користуванні нею, відтак орган реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради помилково не визнав ці рішення такими, що підтверджують право позивачів на користування спірною квартирою, та безпідставно відмовив позивачам у проведенні реєстрації у вказаній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися до жилого приміщення не самоправно, а як члени сім`ї ОСОБА_1 , тому підстави, передбачені, у тому числі й статтею 116 ЖК України, для їх виселення відсутні. Виселення відповідачів, для яких спірна квартира є єдиним житлом та які підтримують її санітарно-гігієнічний стан, сплачують комунальні послуги тощо, може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, а з урахуванням їх доходів, навіть наймання житла, що буде надмірним тягарем в розрізі обставин справи.

Додатковим рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30.04.2025 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 605,60 грн. кожному.

Стягнуто з виконавчого комітету Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 605,60 грн. кожному.

Стягнуто з виконавчого комітету Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6750 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6750 грн.

Стягнуто з виконавчого комітету Нетішинської міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3750 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3750 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд апеляційної інстанції рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити, в задоволенні первісних позовних вимог відмовити.

На обґрунтування скарги апелянт вказав, що судом не було прийнято до уваги та не надано належної правової оцінки тій обставині, що він утворив нову сім`ю, тому проживання колишніх членів сім`ї у належній йому на праві власності квартирі порушує його права.

Відповідачі не надали необхідних документів для реєстрації свого місця проживання у спірній квартирі, оскільки встановлення порядку користування квартирою не є визнання права користування нею в судовому порядку.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до закінчення судових дебатів не надали суду доказів про понесення ними витрат на правничу допомогу, а також не зазначили поважності причин їх неподання. З наданих ними документів незрозуміло хто із заявників та скільки сплатив за надання такої допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказали, що ними до органу реєстрації надано належні докази підтвердження свого права користування спірною квартирою, відтак оскаржуване рішення є неправомірним. Вимога ОСОБА_1 про їх виселення є неправомірною, оскільки іншого житла вони не мають і їх виселення становитиме для них надмірний тягар.

В апеляційній скарзі виконавчий комітет Нетішинської міської ради просив рішення суду та додаткове рішення суду скасувати, у стягненні судових витрат ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відмовити.

На обґрунтування скарги вказав, що орган реєстрації діяв відповідно до чинного законодавства, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було надано документів, визначених відповідним порядком декларування та реєстрації місця проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу виконавчого комітету Нетішинської міської ради ОСОБА_2 та ОСОБА_3 навели доводи, які є аналогічними доводам, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Також зауважили, що позивачами не наведено обґрунтування неможливості подання доказів з понесення витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції та не надано достатніх доказів таких витрат.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційних скарг з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що кв. АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2000 (а.с. 212, т. 1).

У вказаній квартирі з 13.11.2006 був зареєстрований ОСОБА_2 (а.с. 14, т. 1), а з 05.06.2002 по 09.07.2024 ОСОБА_3 (а.с. 102, т. 1). Вказані особи були зареєстровані як члени сім`ї (дружина та син) власника ОСОБА_1 та зняті з реєстрації за заявою останнього.

З 18.09.2001 по 22.02.2010 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 101, т. 1).

16.07.2024 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до органу реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання (перебування) (а.с. 15, 103, т. 1).

До заяв були додано, крім іншого, рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.06.2012 у справі №2/2211/409/2012 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні позивача - орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, про визначення порядку користування квартирою, яким позовні вимоги задоволено, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею 11,8 кв.м., ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кімнату житловою площею 15,8 кв.м., з лоджією. В загальне користування виділено кухню, площею 8,5 кв.м., вбиральню, площею 1,3 кв.м., ванну кімнату, площею 2,6 кв.м., коридор, площею 7,4 кв.м., вбудовану шафу 0,6 кв.м. (а.с. 17, т. 1).

Також було додано рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11.06.2018 у справі №2/679/24/2018 (№679/1062/16-ц) за первісним позовом ОСОБА_3 , діючої у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів на утримання житла та оплату комунальних послуг, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод для ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 за її функціональним призначенням згідно з порядком користування, встановленим рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 18.06.2012 у справі №2/2211/409/2012; зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2015,37 грн. компенсації плати за утримання житла та оплату комунальних послуг по вказаній квартирі, за період з листопада 2013 року по грудень 2017 року включно (а.с. 18-23, т. 1).

У задоволенні вищевказаних заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про реєстрацію місця проживання (перебування) було відмовлено на підставі пп. 5 п. 35, п. 41, пп. 3 п. 87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ №265 від 07.02.2022, оскільки до заяв не було додано визначених вказаними нормами документів, зокрема, рішення суду про визнання за особою права користування жилим приміщенням, згоди власника тощо (а.с. 15, а.с. 27-28, а.с. 103, т. 1).

Також встановлено, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06.09.2010, яке набрало законної сили, у справі №2-781-10 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з квартири АДРЕСА_2 , відмовлено (а.с. 105,т. 1).

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб 23.08.2011. З дня укладення шлюбу і до 2015 року вони спільно проживали у спірній квартирі, де також проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відносини між ним були неприязними, вони не могли знайти спільної мови, спільне проживання було фактично неможливе. Оскільки в них з чоловіком немає у власності іншого житла, з 2015 року і до цього часу вони змушені винаймати квартиру.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що зареєстрована у кв. АДРЕСА_2 , де раніше і проживала, проте відносини з ОСОБА_3 не склалися, тому вона вимушена проживати в іншому житлі, у дочки. Вказала, що її син, ОСОБА_1 , не чинив перешкод у проживанні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаній квартирі, хоча і хотів їх виселити, для чого звертався до суду. Також син пропонував ОСОБА_2 придбати іншу квартиру. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 вимушено покинули квартиру та винаймають інше житло для проживання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Разом із тим, статтею 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. У законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 406 ЦК України.

У вказаній постанові зроблено висновок про те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №337/611/19, від 18.02.2021 у справі №635/7084/16-ц, від 10.03.2021 у справі №686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Аналогічні висновки наведені в постанові Верховного Суду від 09.03.2021 у справі №565/1499/19, провадження №61-12433св20, в якій зазначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж дня відмови їй у цьому.

Відповідно до пунктів 4, 7 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022, №265, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Відповідно до пунктів 11, 35 вищезазначеного Порядку, у разі коли особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису та відображається в декларації під час її формування. Згода власника (співвласників) житла не вимагається у разі декларування місця проживання дітей віком до 18 років за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їх батьків або інших законних представників чи одного з них.

Для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає:

1) заяву за формою згідно з додатками 2, 3 і 8;

2) паспортний документ особи або довідку про звернення за захистом в Україні (для осіб, які реєструють місце перебування);

3) свідоцтво про народження (для дітей віком до 14 років), крім іноземців та осіб без громадянства, або документ про реєстрацію народження, виданий компетентним органом іноземної держави і легалізований у встановленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

4) довідку про реєстрацію особи громадянином України (у разі здійснення вперше реєстрації місця проживання дитини віком до 14 років, у свідоцтві про народження якої зазначено, що батьки або один із батьків є іноземцем чи особою без громадянства);

5) документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема, свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них; право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням (довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, іншого надавача соціальних послуг з проживанням за формою згідно з додатком 4, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у таких установах або закладах);

6) відомості або документ, що підтверджує сплату адміністративного збору (не подається у разі здійснення реєстрації місця перебування);

7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 року №265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5; 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується); 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Установивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зі згоди ОСОБА_1 , як власника житла, вселилися у спірну квартиру як члени сім`ї, їх місце проживання було зареєстровано у встановленому законом порядку у спірній квартирі, рішеннями суддів встановлено порядок користування спірною квартирою та відмовлено у їх виселенні, натомість усунуто перешкоди у користуванні відповідною квартирою, а також враховуючи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не мають іншого житла, позбавлення спірного житла становитиме для них надмірний тягар, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» міститься висновок, відповідно до якого в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Позивач за зустрічним позовом не довів існування у нього перешкод у володінні та користуванні спірною квартирою чи перешкод на вселення і проживання у ній як його самого, так і інших осіб.

Таким чином, враховуючи тривале проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі ОСОБА_1 , відсутність у них іншого житла, крім спірного, у зв`язку з чим ОСОБА_3 змушена забезпечити належні умови не лише для себе, але і для їх спільного з ОСОБА_2 сина, який проживає разом з нею та навчається у вищому навчальному закладі, колегія суддів дійшла висновку про те, що позбавлення відповідачів за зустрічним позовом житла не буде вважатися пропорційним та співрозмірним із необхідним захистом прав ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що він утворив нову сім`ю та не може проживати з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в одній квартирі колегія суддів вважає неспроможним, оскільки ОСОБА_1 , з урахуванням зміни свого сімейного стану, не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про встановлення іншого порядку користування спірною квартирою.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд виходив з того, що вони вселились у спірну квартиру як члени сім`ї наймача, судовим рішенням встановлено порядок користування відповідною квартирою, відтак ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право користуватися такою квартирою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що законодавством встановлено обов`язок громадян України зареєструвати місце свого проживання.

Як вбачається з матеріалів справи, судовими рішеннями підтверджено право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користування спірною квартирою для свого проживання як колишніх членів сім`ї ОСОБА_1 , станом на час розгляду даної справи підстав для їх виселення, відтак і припинення права користування відповідною квартирою не встановлено.

Враховуючи наведене, доводи апеляційних скарг щодо відсутності судового рішення про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житлом, що за адресою АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відмова у реєстрації місця проживання за адресою свого житла, в якому особа правомірно та фактично проживає постійно, за відсутності у неї іншого житла, призводить до правової невизначеності для такої особи, на що орган реєстрації виконавчого комітету Нетішинської міської ради уваги не звернув.

Відповідно до статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Згідно з положенням пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України в разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини 1-3 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 141 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 26.07.2023 року у справі №160/16902/20 зазначено, що за загальним правилом, питання про стягнення витрат на правову допомогу має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 зауважила, що вказівка на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового рішення в цій частині.

Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина 1 статті 246 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 20.03.2024 року у справі №600/752/22-а зазначено, що ініціювати питання про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Важливою складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) в Доповіді про правовладдя, ухваленій на її 86-му пленарному засіданні, що відбулося 25-26 березня 2011 року, зазначила, що правова визначеність у державі, яка керується верховенством права, зокрема, передбачає, що текст закону має бути легкодоступним; закони мають бути застосовані у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; юридичні норми мають бути чіткі і точні; держава повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань»).

Призначення цього принципу в сфері відносин між людиною і публічною владою - забезпечити юридичну безпеку особи, підтримати стабільність правовідносин між людиною й державою, гарантувати певність її юридичного становища, передбачуваність правових наслідків своєї поведінки, охорону та захист правомірних очікувань і, зрештою, її довіру до держави.

Заявою про розподіл витрат на правову допомогу в розумінні частини 8 статті 141 та частини 1 статті 246 ЦПК України є усне чи письмове клопотання сторони до закінчення судових дебатів у справі про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу з доказами на їх підтвердження або із заявою про намір подати докази на підтвердження цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Протилежне тлумачення розуміння вказаних вище процесуальних норм суперечитиме принципу правової визначеності та посягатиме на гарантоване державою верховенство права.

Представником позивачів Татарін Л.Л. та Татаріна В.С. одночасно із позовними заявами подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачі очікують понести у зв`язку із розглядом справи, а також до закінчення судових дебатів у справі заявлено про намір стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, що визнано сторонами та не оспорюється.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянтів щодо пропуску позивачами строку на подання доказів про понесення витрат на правничу допомогу, позаяк представник позивачів адвокат Котюк Т.А. в строк, встановлений частиною 8 статті 141 ЦПК України, заявила про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення судом, виготовивши та подавши відповідні докази, зокрема, акт прийому-передачі послуг від 14.04.2025, тобто пізніше, ніж судом відбулося ухвалення рішення у справі 10.04.2024 року.

Вказані обставини підтверджують очевидну неможливість та, відповідно, поважність причин неподання доказів, які підтверджують розмір понесених витрат на правову допомогу, до закінчення судових дебатів у справі, у зв`язку з чим колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянтів на недотримання позивачами порядку відшкодування судових витрат (постанова Верховного Суду від 19.06.2024 року у справі №401/1086/23).

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №757/29103/20-ц (провадження №61-11792св21) зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).

Згідно з частиною 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).

В матеріалах справи наявні договори про надання правничої допомоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від 23.07.2024, укладені з адвокатом Котюк Т.А., додаток до договору, в якому визначено загальну вартість витрат на правничу допомогу на представництво інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в суді першої інстанції в розмірі 28600 грн. та акт наданих послуг із розрахунком вартості відповідної допомоги.

Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування в даній справі, складність застосування норм права та збирання доказів, складення позовних заяв та відзивів на зустрічний позов ОСОБА_1 , інших процесуальних документів, тривалості судових засідань, колегія суддів вважає, що посилання в апеляційних скаргах на необґрунтованість розміру правничої допомоги, яка була стягнута судом є безпідставним, визначений судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу на користь кожного з позивачів є розумним та справедливим, відповідає складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 .

Доводи апелянтів в частині вирішення процесуального питання стягнення витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зводяться до невірного тлумачення норм процесуального права і незгоди із судовим рішенням та на його правильність не впливають.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування або зміни в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та виконавчого комітету Нетішинської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 квітня 2025 року та додаткове рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 червня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова