ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року

м. Київ

справа № 523/9237/22

провадження № 61-1920св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року у складі судді Кремер І. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2025 року

у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Назарової М. В., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні

з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2020 року розірвано. За час перебування

у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 , яка проживає з матір`ю. Однак, незважаючи на той факт, що позивач проживає окремо від дитини, він має бажання спілкуватися з нею і надалі. Фактично з самого моменту розлучення між сторонами склалися непорозуміння щодо участі позивача у вихованні доньки. Проте, зважаючи на існуючі спірні відносини із відповідачкою, позивач не завжди має можливість реалізувати своє право на особисте спілкування з дитиною у зв`язку з тим, що відповідачка створює штучні перешкоди стосовно неможливості вільного побачення та спілкування ОСОБА_1 з донькою.

ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 ; визначити такі способи участі у вихованні та спілкуванні

з донькою: побачення з донькою за місцем навчання дитини та за місцем її проживання, перебування у денний час доби без визначення кількості побачень; проведення часу та проживання з батьком у вихідні, святкові та неробочі дні за згодою дитини; спільний відпочинок та проживання з батьком двічі протягом року, по 14 календарних днів в період літніх та зимових канікул; необмежене спілкування з донькою особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають фізичного спілкування між батьком та донькою; у разі якщо святкові дні припадають на день побачення з дитиною або цей день передує дню побачення, або

є наступним після нього, то такі дні донька проводить з батьком; побачення та проведення часу з донькою в її день народження з 10:00 год. до 16:00 год.; надання права проводити та забирати доньку з дому / школи / гуртків особисто у будь-який день; зобов`язати ОСОБА_2 за один день до дня зустрічі з донькою надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі будь-яких змін негайно повідомляти про це в день зустрічі; зобов`язати ОСОБА_2 повідомляти його про самопочуття, здоров`я та потреби доньки завчасно в день виникнення критичної ситуації; зобов`язати ОСОБА_2 повідомляти його про всі додаткові витрати, необхідні для розвитку, лікування та утримання дитини, з наданням підтверджуючих документів.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року позов задоволено частково.

Визначено ОСОБА_1 такі способи участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_5 , яка проживає з матір`ю ОСОБА_2 : встановлено систематичні побачення та можливість вільного з нею спілкування за попередньою домовленістю з матір`ю ОСОБА_6 , таким чином: кожну першу та третю суботу і неділю місяця з 16:00 год. до 20:00 год. у місці, визначеному за погодженням сторін; у день народження ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10:00 год. до 15:00 год., у місці, визначеному за погодженням сторін; в період літніх канікул протягом 14 календарних днів, у місці, визначеному за погодженням сторін; безперешкодного спілкування засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку у вільний для дитини час з урахуванням розпорядку дня дитини.

Суд вказав, що при організації побачень слід враховувати розпорядок дня дитини, стан здоров`я дитини за умови забезпечення батьком дитини ОСОБА_1 необхідного духовного, фізичного та морального її розвитку.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд дійшов висновку, що надані позивачем докази не підтверджують викладених в позовній заяві обставин, які є необхідними для задоволення позову в частині усунення перешкод у вихованні та спілкуванні позивача

з дитиною, окрім того, спростовуються доказами, наданими стороною відповідача.

Суд першої інстанції зазначив, що беручи до уваги законодавчо закріплене право дитини на родину та право ОСОБА_1 як батька на спілкування

з донькою та участь у її вихованні, враховуючи те, що наразі позивач перебуває за кордоном у зв`язку із працевлаштуванням, а місцем проживання його на території України є м. Луцьк, що знаходиться за значній територіальній віддаленості від м. Одеси, суд дійшов переконання, що визначений у висновку органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради порядок способу участі позивача у вихованні доньки не повною мірою буде достатнім для налагодження та побудови нормальних родинних стосунків,

а тому, задля забезпечення збалансування наведених прав і гарантій, суд встановив ОСОБА_1 інший порядок участі у вихованні та спілкуванні

з донькою.

Суд вважав, що такий порядок та спосіб є достатніми і відповідатимуть принципам розумності, справедливості та збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному інтересу дитини, підтримці зв`язків між родичами та буде відповідати першоосновам розвитку особистості малолітньої дитини, враховуючи їх вік, стан здоров`я, звички тощо.

Постановою Одеського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року змінено, викладено його резолютивну частину в новій редакції.

Визначено ОСОБА_1 такі способи участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_5 , яка проживає з матір`ю - ОСОБА_2 , встановлено систематичні побачення та можливість вільного з нею спілкування, за попередньою домовленістю з матір`ю ОСОБА_6 , таким чином: кожну першу та третю суботу і неділю місяця з 16:00 год. до 20:00 год. у місці визначеному за погодженням сторін; у день народження ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10:00 год. до 15:00 год., у місці, визначеному за погодженням сторін; в період літніх канікул протягом 14 календарних днів та у період зимових канікул протягом 7 календарних днів, у місці, визначеному за погодженням сторін; безперешкодного спілкування засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку, у вільний для дитини час з урахування розпорядку дня дитини.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд вважав слушними доводи заявника, що відпочинок з батьком суд першої інстанції встановив тільки на період літніх канікул, на період зимових канікул батько не вправі проводити час з дитиною, тому колегія суддів вважала за необхідне зазначити про необхідність надання, крім літніх канікул, ще

і зимових канікул, тривалістю 7 календарних днів.

Апеляційний суд також вважав помилковим зазначення судом першої інстанції про те, що побачення з дитиною можливі виключно за умови забезпечення батьком дитини ОСОБА_1 необхідного духовного, фізичного та морального розвитку дитини, оскільки це є суб`єктивним ставленням.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2025 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуваними судовими рішеннями значно обмежено права позивача на спілкування та побачення з донькою, що суперечитиме інтересам дитини. Поза увагою судів залишилися такі права батька, як особисто проводити та забирати доньку з дому / школи / гуртків, отримувати точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання будь-яких змін бути проінформованим про це, отримувати відомості про самопочуття, здоров`я та потреби доньки.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Суворовського районного суду м. Одеси.

29 квітня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

30 січня 2020 року розірвано.

За час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_5 , яка залишилась проживати разом з матір?ю на

АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 виїхав за межі території України 12 лютого 2022 року у зв?язку із працевлаштуванням. Зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_2 .

Суворовська районна адміністрація 09 листопада 2020 року видала розпорядження № 701р «Про визнання способів участі батька, ОСОБА_1 , у вихованні малолітньої доньки, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », яким позивачу визначено способи участі у вихованні доньки шляхом систематичних побачень таким чином: тричі на тиждень засобами телефонного зв`язку за домовленістю з матір`ю; в День народження дитини з 10:00 год. до 15:00 год.; два тижні влітку за місцем проживання батька.

З листа - відповіді від 21 вересня 2022 року № 60.3/7384 ВП № 3 ОРУП № 3 ГУНП в Одеській області на адвокатський запит представника відповідача ОСОБА_8 відомо, що згідно з базою ІПНП «Цунамі» відділу поліції № 3 ОРУП

№ 1 ГУНП в Одеській області за період з 01 січня 2019 року до 20 вересня

2022 року будь-яких звернень від ОСОБА_1 не надходило.

З листа - відповіді від 23 вересня 2022 року № 01-05-8/959вх Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради на адвокатський запит представника відповідача ОСОБА_8 відомо, що ОСОБА_1 до райадміністрації з приводу невиконання розпорядження Суворовської райадміністрації Одеської міської ради щодо спілкування та побачень з дитиною ОСОБА_5 не звертався. Адміністративні протоколи за невиконання розпорядження не складалися.

Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради до суду надав висновок від 10 липня 2023 року № 01-05-3/299вх про доцільність визначення способів участі батька, ОСОБА_1 , у вихованні малолітньої ОСОБА_5 , згідно з яким орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити такі способи участі: «шляхом встановлення спілкування, враховуючи розпорядок дня дитини, наступним чином: І-у та ІІІ-ю суботу та неділю місяця з 16:00 год. до 20:00 год.; у святкові дні за бажанням дитини та за попередньою домовленістю з матір`ю; в День народження дитини з 10:00 год. до 15:00 год.; в період літніх канікул протягом 7 календарних днів за бажанням дитини та за попередньою домовленістю з матір`ю».

Із вказаного висновку вбачається, що порядок визначено з урахуванням розпорядку дня малолітньої дитини, зазначеного матір`ю.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, що переглядається Верховним Судом, предметом спору є усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні батька з донькою, а тому Верховний Суд під час оцінки доводів касаційної скарги керується положеннями Конвенції про права дитини, СК України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормативно-правовими актами.

У статті 51 Конституції України, частині другій, третій статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство

і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між

їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися

з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно

з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону

і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції

про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України, яка кореспондується із частиною третьою

статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного

з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання

і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право

на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки

та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15

Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право

на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно із статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування

з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні

з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки

та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той

з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце, час і порядок їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати

і зберігати стосунки з обома батьками.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних й світових історичних

і культурних цінностей, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві

в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.

Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися

з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Водночас відновлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком перебуває у площині належного виконання обома батьками своїх обов`язків з виховання дитини.

Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2)

від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини,

які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою

та важливістю переважають інтереси батьків.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не

в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини,

у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня

2022 року у справі № 196/1202/19 (провадження № 61-5501св22), від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22 (провадження № 61-2097св23) та багатьох інших.

У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням віднайти порозуміння між собою

в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостроемоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин,

що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується

на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних

у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Визначаючи відповідний спосіб участі у вихованні та спілкуванні позивача

з малолітньою донькою, апеляційний суд, урахувавши конкретні обставини цієї справи, перебування позивача за кордоном та місце його проживання, що знаходиться на значній територіальній віддаленості від м. Одеси, де проживає донька,обґрунтовано вважав, що такий графік відповідатиме інтересам дитини, надасть можливість позивачу достатньою мірою спілкуватися із донькою, приділяти їй увагу, брати участь у її розвитку та вихованні.

Суд врахував принцип рівності прав батьків у вихованні дитини,

зробив вірний висновок, що визначені дні та години спілкування батька

з донькою мають відбуватися за погодженням сторін, що не порушує прав

та інтересів дитини і позивача, з огляду на віддалене місце проживання один від одного.

Обставин, які вказували б на те, що дитині буде шкодити спілкування з батьком

і спільний відпочинок з ним у період літніх канікул протягом 14 календарних днів та у період зимових канікул протягом 7 календарних днів, не встановлено.

Визначення саме такого способу участі позивача у спілкуванні та вихованні доньки є таким, що відповідатиме її якнайкращим інтересам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дитини.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 січня 2023 року

у справі № 607/1377/22 (провадження № 61-11704св22), від 07 червня 2023 року у справі № 607/2272/22 (провадження № 61-2215св23).

Право батька на спілкування із дитиною є його незаперечним правом,

а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей із батьком.

Відповідач не надав, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спілкування батька з дитиною, що є предметом спору у цій справі, порушує інтереси дитини та дії позивача негативно впливають на психологічне

та фізичне здоров`я доньки.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої й апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року в незміненій його частині та постанови Одеського апеляційного суду від 14 січня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 січня 2024 року

в незміненій його частині та постанову Одеського апеляційного суду від 14 січня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська