Справа № 308/3790/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунич М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2024 року та на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2024 року, ухвалені головуючою суддею Хамник М.М., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,1339 га, з кадастровим номером :01:002:0078, в порядку визначеному ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» (звернення стягнення на предмет іпотеки) та з 24.05.2023 є його одноосібним власником.

Однак, він позбавлений реальної можливості вільно, на власний розсуд реалізовувати гарантоване йому статтею 41 Конституції України право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки у будинку проживають відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

З врахуванням вказаного, ОСОБА_2 просив суд виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення, із житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,1339 га, з кадастровим номером :01:002:0078.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2024 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,) без надання іншого житлового приміщення, із житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,1339 га, з кадастровим номером :01:002:0078.

Виселено ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), без надання іншого житлового приміщення, із житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,1339 га, з кадастровим номером :01:002:0078.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 1 211,20 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 1 211,20 гривень.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 640 гривень, по 10 320 гривень з кожного.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна. При цьому позивачем не надано доказів того, що у відповідачів наявне інше житло яке їм належить.

Вважає, що при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, є підставою для відмовити задоволенні позову.

Крім того заперечує щодо додаткового рішення та зазначає, що враховуючи складність справи, обсяг виконаних робіт, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих адвокат послуг та значення справи для сторін, з врахуванням вимог розумності та справедливості, заявлені витрати в розмірі 20 640 грн є безпідставно завищеними, а тому такі слід зменшити.

Також посилається на те, що хоч не була повідомлена судом про час та місце судового засідання, проте суд першої інстанції розглянув справу в її відсутність чим порушив вимоги процесуального закону.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Ігнатенко С.С., подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Зазначає, що позивач в рахунок погашення існуючої простроченої заборгованості, звернув у позасудовому порядку стягнення на предмет іпотеки, а саме: 24 травня 2023 року у Державному реєстрі речових прав за позивачем було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0078, які знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав від 26.05.2023 року.

За цих фактичних обставин судом першої інстанції вірно встановлено, що починаючи з 24 травня 2023 року, одноосібним власником вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0078 є саме позивач, а тому позивач позбавлений реальної можливості вільно, на власний розсуд користуватися своїм майном, оскільки у будинку проживають відповідачі.

Єдиним аргументом на підставі якого ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції є те, що виселення відповідачів на підставі оскаржуваного рішення суду відбулося без надання їм для проживання іншого постійного житлового приміщення, тоді як відповідачі нібито не мають іншого жилого приміщення в якому можна проживати.

Наведені аргументи апеляційної скарги слід оцінити критично, оскільки в дійсності кожний з відповідачів, в т.ч. ОСОБА_1 , має у свій приватній власності частку у іншому житловому будинку (апелянту ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить інше домоволодіння площею 97,7 кв.м., в тому числі житлова площа 67,7 кв. м., за адресою АДРЕСА_4 ; відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить інше домоволодіння площею 131,3 кв.м., в тому числі житлова площа 51,5 кв. м., за адресою АДРЕСА_4 ).

Крім того, матеріалами справи (паспортами громадян України, виданих на ім`я апелянтки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 ; листом Холмківської сільської ради № 02-24/501 від 21.02.2024) підтверджується, що зареєстрованим місцем проживанням ОСОБА_1 є саме належне їй на праві спільної часткової власності домоволодіння за адресою АДРЕСА_4 , а відповідача належне йому на праві спільної часткової власності домоволодіння за адресою ОСОБА_3 АДРЕСА_5 .

Натомість, належний позивачу на праві власності житловий будинок не є зареєстрованим місцем постійного проживання відповідачів (копія довідки Холмківської сільської ради Ужгородського району № 2527 від 19.10.2023).

За цих фактичних обставин справи, достовірно встановлених судом першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що кожний з відповідачів має у своїй власності інші житлові приміщення, де офіційно зареєстровано їхнє місце проживання та за рахунок яких відповідачі спроможні вільно реалізовувати своє право на житло, без порушення прав позивача на мирне володіння належним йому житловим будинком.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, доводи відзиву на скаргу, колегія суддів вважає що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог щодо відповідача ОСОБА_1 , то апеляційний суд, в силу приписів ст. 367 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині в межах доводів апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 19 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 2275 (далі - Договір позики).

Згідно з пунктами 1 та 2 цього Договору, Позивач передав Відповідачам у власність грошові кошти у розмірі 8 077 514 гривень 67 копійок, що є еквівалентом за курсом Національного банку України на дату підписання цього Договору 345 000 доларів США (сума позики), а Відповідачі зобов`язалися повернути Позивачеві до 19.12.2024року суму позики, розмір якої розраховується як еквівалент 345 000 доларів США в гривнях згідно з курсом Національного банку України, що діятиме на день повернення.

Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем позичальникам в момент підписання Договору, що підтверджується виданою позичальниками нотаріально посвідченою розпискою від 19.12.2019.

Відповідно до пункту 3 Договору позики Позичальники зобов`язуються повернути позику до 19.12.2024 року, а в разі вимоги позикодавця про дострокове повернення позики у строк визначений відповідно до п. 7 даного Договору. Сума, що підлягає поверненню, визначається виходячи з її еквіваленту в доларах США за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу.

Згідно п. 7 Договору позики, Позичальник має право вимагати дострокове повернення позики в повному обсязі за умови письмового попередження Позичальників не менше ніж за 2 місяці до терміну дострокового повернення.

Скориставшись своїм правом визначеним п.3 Договору позики, враховуючи вимоги п.7 вказаного договору, позивач 30.12.2022 через нотаріуса, передав відповідачу 1 ОСОБА_3 та відповідачу 2 ОСОБА_1 заяву - вимогу про дострокове повернення позики, яке має відбутись 03 березня 2023 року о 11 годині у приміщенні офісу приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Наталії Дмитрівни за адресою: м. Ужгород, вул. Ракоці, буд.10, офіс 3. Вказані вимоги надіслані відповідачам рекомендованими листами та були вручені адресатам 11.01.2023 особисто під підпис, що підтверджується листом АТ «Укрпошта».

03 січня 2023 року, з метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики між позивачем та ОСОБА_4 (далі - Іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Наталією Дмитрівною та зареєстрований в реєстрі за № 5.

Відповідно до п.1.2. Договору іпотеки, ОСОБА_4 передала, а позивач прийняв в іпотеку нерухоме майно (надалі - Предмет іпотеки), а саме: - житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2008 року по справі 2п3053/08, яке набуло законної сили 13.06.2008року, та земельну ділянку площею 0,1339 га, з кадастровим номером :01:002:0078, на якій розташований житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 079696, виданого 10.12.2009 року Холмківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області на підставі рішення 21 сесії 5 скликання Холмківської сільської ради від 10.04.2009 року.

Згідно з п. 1.3. Договору іпотеки, за взаємною згодою сторін, станом на дату укладання цього Договору заставна вартість Предмету іпотеки становить 12 616167,00 грн. Предмет іпотеки за цим Договором передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, у тому числі тими, що не можуть бути відокремлені від Предмету іпотеки без його пошкодження або зниження його вартості.

Пунктом 1.4. Договору іпотеки визначено, що на строк дії цього Договору Предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) Іпотекодавця.

Відповідно до п. 2.1.7. Договору іпотеки, Іпотекодавець засвідчує, що в разі, коли в момент настання терміну виконання Позичальниками будь-якого зобов`язання, яке випливає з Договору позики, вказане зобов`язання виконано не буде, а також у разі виникнення інших підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених цим Договором, Іпотекодержатель отримає право звернути стягнення на Предмет іпотеки, його реалізувати та одержати задоволення своїх вимог з вартості Предмету іпотеки на свій розсуд (з урахуванням умов цього Договору) переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця.

Згідно пп. 5.3.3 Договору іпотеки, задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися на власний розсуд Іпотекодержателя шляхом: продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі купівлі-продажу у порядку, встановленому cт.38 Закону «Про іпотеку». Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється на підставі незалежної оцінки майна; прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобов`язання відповідно до c.37 Закону України «Про іпотеку» та частиною 1 і статті 37 Закону України «Про іпотеку» (іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки.

Враховуючи те, що відповідач 2 вимогу про дострокове повернення позики в повному обсязі не задовольнив, позивач, відповідно до пп. 5.3.3 Договору іпотеки, реалізував своє право та 24 травня 2023 року зареєстрував у Державному реєстрі речових прав право власності на Предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок та земельну і ділянку з кадастровим номером :01:002:0078, які знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав від 26.05.2023 року за індексними номерами 333733289 та 333732246.

Таким чином, починаючи з 24 травня 2023 року одноосібним власником вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки є позивач. Однак, позивач позбавлений реальної можливості вільно, на власний розсуд користуватися своїм майном, оскільки у будинку проживають відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Факт проживання кожного з відповідачів у належному позивачу житловому будинку підтверджується, зокрема, актом від 12 січня 2024 року, складеним у присутності позивача та трьох свідків, якими засвідчено, що на дату складання цього Акту у житловому будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованому на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0078, фактично проживає двоє осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; актом обстеження на Факт проживання особи без реєстрації №01 від 08.02.2024 року, складеним Виконавчим комітетом Холмківської сільської ради, яким засвідчено, що комісією у складі секретаря ради, директора центру надання соціальних послуг, фахівця із соціальної роботи центру надання соціальних послуг, поліцейського офіцера громади та представника власника житлового будинку було здійснено 31.01.2024 року о 09-00 годині та 02.02.2024 року o 09-00 годині візити за вищевказаною адресою, однак ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ухилилися від зустрічі та спілкування з членами комісії. При цьому Комісією також встановлено, що власник будівлі ОСОБА_2 обмежений в доступі та користуванні належним йому житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 , тоді як у дворі вищевказаного будинку знаходиться автомобіль Мерседес чорного кольору з державними реєстраційними знаками НОМЕР_3 , яким користується ОСОБА_3 ; листом відповіддю № 17 від 19.02.2024 року, складеним Державним комунальним підприємством «РОЗІВКА», з якого вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_4 , абонентом є ОСОБА_5 , комунальне підприємство здійснює водопостачання з березня 2012 року, на 19.02.2024 року заборгованість становить 4791,00 грн.; листом № 19.02.2024 року, складеним ТОВ «ЗАКРПАТГАЗ ЗБУТ», згідно якого, зокрема, повідомлено, що за даними AT «Закарпатгаз» особовий рахунок НОМЕР_5 відкритий за адресою: АДРЕСА_1 на споживача ОСОБА_3 . Станом на 01.02.2024 р. на особовому рахунку № НОМЕР_5 лишається непогашеною заборгованість в сумі 6 160,90 грн.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України, як і статтею 41 Конституції України, гарантується непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, також визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Наведені норми матеріального права у своєму взаємозв`язку наділяють власника майна, у тому числі житлового будинку чи іншого житлового приміщення, правом вимагати усунення будь-яких порушень права власності від будь-яких осіб та будь-яким незабороненим шляхом, який власник вважає прийнятним.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За ч. 2 цієї ж статті, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Подібного змісту норми закріплено у ч. 3 ст. 109 ЖК України, згідно якої звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Проживання відповідачів у житловому будинку, розташованому на земельній ділянці з кадастровим номером :01:002:0078, право власності на які зареєстровано за позивачем, порушує цивільні права та законні інтереси останнього на вільне користування належним йому майном, адже позбавляє його можливості повною мірою, на свій власний розсуд і в своїх інтересах користуватися своїм майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Отже, судом під час розгляду справи встановлено, що втручання у право відповідачів «на житло» передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідні аргументи наведені вище в мотивувальній частині рішення.

Встановлено, що будинок, з якого позивач просить виселити відповідачів, не є їх єдиним житлом.

Так, за даними Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка від 13.10.2023 року за № 351102090) відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить домоволодіння площею 131,3 кв.м., в тому числі житлова площа 51.5 кв. м за адресою АДРЕСА_4 . І саме в цьому домоволодінні зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 .

Також даними Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка від 13.10.2023 року за № 351105830) підтверджується, що відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить інше домоволодіння площею 97,7 кв.м., в тому числі житлова площа 67.7 кв. м. за адресою АДРЕСА_4 . Вказана адреса є зареєстрованим місце проживання ОСОБА_1 .

Таким чином, кожний з відповідачів має у своїй власності інші житлові приміщення, де офіційно зареєстровано їхнє місце проживання та за рахунок яких відповідачі спроможні вільно реалізовувати своє право на житло, без порушення прав позивача на мирне володіння належним йому житловим будинком. Відтак, суд констатує про дотримання всіх критеріїв визначених статтею 8 Конвенції при втручанні у право відповідачів на житло.

Разом з тим, апелянт вказує, що судом першої інстанції під час розгляду справи було допущено порушення норм процесуального права, а саме не було належним чином повідомлено її про день, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим її було позбавлено права на участь у судовому засіданні та надання особистих пояснень та заперечень щодо суті спору.

З приводу наведеного колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно зі статтею 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

За змістом пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

За змістом частини другої статті 211, частини другої статті 223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Отже, відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Порядок повідомлення учасників справи про розгляд справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України.

Частиною третьою статті 128 ЦПК України передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Відповідно до ч.5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З матеріалів справи слідує, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 березня 2024 року відкрито провадження у цій справі та призначено підготовче засідання на 23 квітня 2024 року об 11.30 год.

За заявою представника ОСОБА_3 адвокат Свитович Р.С. подав заяву про відкладення підготовчого судового засідання.

ОСОБА_1 надіслано судову повістку про розгляд справи на 10 травня 2024 року. Однак доказів того, що така вручена останній матеріали справи не містять.

10 травня 2024 року судом закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд на 03 червня 2024 року. Ухвала суду надіслана відповідачу ОСОБА_1 21.05.2024. З наявної в матеріалах справи інформації щодо перевірки поштового відправлення слідує, що ухвала суду не була вручена ОСОБА_1 .

Розгляд справи відкладено на 13 червня 2024 року з повідомлення сторін по справі. Однак, належних доказів того, що судова повістка була доставлена ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена судом першої інстанції про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Щодо заперечень ОСОБА_1 стосовно додаткового рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2024 року, то таке не знайшло свого підтвердження г огляду на наступне.

Так, додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу по 10 320,00 гривень з кожного.

У підтвердження зазначених витрат позивачем було надано суду Договір про надання правничої допомоги від 04.12.2023 року, детальний звіт з описом наданих робіт (послуг) та їх вартість, рахунки та акти виконаних робіт 31.01.24р., 29.02.24р., 09.05.24р., 14.06.24р. та платіжні інструкції з оплати наданих послуг за № 1872/з17 від 12.02.24р., № 1872/з21 від 14.03.24р., № 1873/з10 від 17.05.24р. і № 101Т007XBS від 18.06.24р.

Зазначені витрати колегія суддів вважає співмірними і такими, що відповідають розумним вимогам, які свідчать про реальність адвокатських витрат з огляду на значення справи для сторін, складність і обсяг справи та виконаної роботи. Тому, колегія суддів вважає, що такі підлягають задоволенню, оскільки доводи апеляційної скарги не свідчать про зворотне.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення в частині вимог до відповідача ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На підставі викладеного, та керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2024 року та додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 липня 2024 року скасувати в частині вимог до ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , без надання іншого житлового приміщення, із житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці площею 0,1339 га, з кадастровим номером :01:002:0078.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , судові витрати у розмірі 1 211,20 гривень судового збору за подання позовної заяви та у розмірі 10 320,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді :