Справа № 713/4063/24
Провадження №2/713/53/25
РІШЕННЯ

іменем України

17.06.2025 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області у складі головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Матейчук-Степан Л.Ю., представника відповідача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Соник Василь Васильович до ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя .

В позові вказує, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області справа №727/7163/22, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 22.02.2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який був зареєстрований 06.05.2021 року Вижницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано- Франківськ), актовий запис № 52 - розірвано.

В шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було придбано автомобіль TOYOTA RAV4 д.н.з. НОМЕР_1 , 2019 року випуску, який зареєстрували за позивачем таким чином, даний автомобіль є спільним сумісним-майном подружжя.

В жовтні 2024 року Позивачу стало достовірно відомо про те що відповідач відчужила без відома позивача та без його згоди придбаний ними транспортний засіб. Жодних коштів, як компенсацію за проданий спільний автомобіль чи на потреби позивача, відповідач не передавала.

Згідно висновку судового експерта від 07.10.2024 року вартість вказаного транспортного засобу складає 1 105 020 гривень. Отже вартість частки Позивача становить 552 510 гривень.

Автомобіль марки TOYOTA RAV4 д.н.з. НОМЕР_1 , 2019 року випуску, майно не підлягає поділу в натурі, оскільки є неподільною річчю, а тому його вартість слід врахувати при поділі майна.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 автомобіля, який є спільним сумісним майном подружжя в розмірі 552 510 гривень та витрати на проведення транспортної-товарознавчої експертизи в сумі 1656 гривень; а також судовий збір та витрати на професійну допомогу адвоката в розмірі 30 000 гривень.

Крім того 03.12.2025 року позивач звернувся до відповідача в суд ще з однією позовною заявою про поділ майна подружжя в якому вказує, що 07.12.2022 року в шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було придбано цокольне нежитлове приміщення гаражу в багатоквартирному будинку, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Дане майно було зареєстроване за Відповідачем. Таким чином, цокольне нежитлове приміщення гаражу в багатоквартирному будинку є спільним сумісним майном подружжя.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_3 , продовжує користуватися цокольним нежитловим приміщенням гаражу в багатоквартирному будинку яке є спільним сумісним майном подружжя.

Оскільки, вищенаведене майно, є неподільною річчю то у відповідності до ч.2 ст. 364 ЦК України , один із співвласників, який не користується своєю часткою вправі отримати компенсацію від іншою співвласника за користування вказаним майном.

ОСОБА_2 , оцінює користування його частиною приміщення в сумі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень за один місяць користування.

Таким чином, ОСОБА_3 користується його частиною цокольного нежитлового приміщення в багатоквартирному будинку з 21.11.2022 року по листопад 2024 року тому сума яку остання повинна сплатити ОСОБА_2 за користування його частиною приміщення становить 36 000 (тридцять шість тисяч п`ятсот) гривень.

- 24 місяців (період користування) х 1 500 гривень (один місяць користування) = 36 000 гривень

Отже, загальна сума боргу за користування частиною цокольного нежитлового приміщення гаражу в багатоквартирному будинку становить 36 000 гривень, яку ОСОБА_3 повинна сплатити ОСОБА_2 за користування спільним майном подружжя.

У зв`язку із вище викладеним, адвокатом Соником В.В. в інтересах ОСОБА_2 було направлено претензію від 26.08.2024 року щодо виплати грошової компенсації за користування майном, яку ОСОБА_3 отримала та надала відповідь. Відповідно до відповіді від 23.09,2024 року на претензію ОСОБА_3 повідомила, що не вбачає підстав для задоволення претензії.

Відповідно до довідки про надання інформаційно-консультаційних послуг від 20.11.2024 року вартість майна - цокольного нежитлового приміщення гаражу в багатоквартирному будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , становить 735 000 гривень

Вважає , що ОСОБА_3 повинна виплатити ОСОБА_4 1/2 частини майна - вартості приміщення, а саме 367 500 (триста шістдесят сім тисяч п`ятсот) гривень.

Просить визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 цокольне нежитлове приміщення гаражу в багатоквартирному будинку, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

Визнати право власності на 1/2 частини цокольного нежитлового приміщення гаражу в багатоквартирному будинку, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Припинити право спільної сумісної власності подружжя на цокольне нежитлове приміщення гаражу в багатоквартирному будинку, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дня отримання грошової компенсації;

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошові кошти в сумі 367 000,00 гривень як компенсацію вартості 1/2 частини цокольного нежитлового приміщення гаражу в багатоквартирному будинку, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 грошову компенсацію за користування 1/2 частиною цокольного нежитлового приміщення гаражу в багатоквартирному будинку, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 21.11.2022 року по листопад 2024 року в розмірі 36 000 гривень;

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати, а саме судовий збір, та витрати на професійну допомогу адвоката в розмірі 40 000 гривень.

Ухвалою суду від 20.02.2025 року об`єднано два позови в одне провадження.

Позивач та його представник в судове засіданні не з`явилися. В адресованих суду заявах позовні вимоги підтримали в повному обсязі просили розглядати справу у їх відсутність.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Просила у задоволенні відмовити з наступних підстав .

Автомобіль TOYOTA RAV4 д.н.з. НОМЕР_1 придбаний 23.07.2019 року приватним підприємством «Контракти Машинері» в особі директора Ластівки Лесі Дмитрівни відповідно до договору фінансового лізингу, а 24.07.2019 року передано на відповідальне зберігання лізингоодержувачу ПП «Контракти Машинері» в особі директора Ластівки Л.Д.

18 березня 2020 року відповідач надала ОСОБА_5 у борг грошові кошті в сумі 24 тис. доларів США в якості безпроцентної позики для ведення її підприємницької діяльності.

Оскільки , ОСОБА_5 не мала можливості повернути їй грошові кошти, вона у серпні 2020 року запропонувала їй повернути борг у вигляді передачі у власність автомобіль ТОЙОТА РАВ 4., а 05.08.2020 року вони оформили акт приймання-передачі вищевказаного автомобіля. При цьому, ними було обумовлено, що юридичне оформлення автомобіля відбудеться після кінцевого розрахунку нею з банком, оскільки автомобіль купувався у лізінг.

Підтвердження того, що відповідач стала власником спірного автомобіля і про це було відомо позивачу, свідчать акти виконаних робіт по обслуговуванню автомобіля у ТОВ «Олімп-Моторс» від 07.09.2020, 06.11.2020, 15.04.2021 та скріншоти, відповідно до яких, задовго до одруження вона володіла та користувалась цим автомобілем, тобто була його власником до одруження і, за таких обставин, позивач не має ніякого права на цей автомобіль, оскільки він був придбаний відповідачем до вступу з позивачем у шлюб. Будь яких доказів, що автомобіль був придбаний у шлюбі позивачем не надано.

Крім того, спірне нежитлове приміщення було придбано відповідачем вже після розірвані шлюбу, а також після припинення спільного проживання подружжя та ведення спільного бюджету.

Вважала , що нежитлове приміщення, яке є об`єктом особистої власності, придбане відповідачкою за власні кошті до реєстрації шлюбу, оскільки у неї були свої грошові кошти, від здійснення на протязі тривалого часу підприємницької діяльності.

Відповідачка не визнає позовних вимог позивача на законних підставах. А спростовуючи презумцію спільності майна подружжя, надає до суду ряд беззаперечних доказів спірне майно придбане нею особисто та являється її особистою власністю. Натомість позивач та його представник, не надав жодного належного та допустимого доказу того, що це майно є спільною власністю придбано за спільні кошти подружжя.

Допитана в судовому засіданні якості свідка ОСОБА_3 вказувала, що позивач ніяких коштів на майно яке є предметом спору не надав, це її особисті кошти , кошти батьків та батьків покійного чоловіка. Вона у 2020 році позичила кошти ОСОБА_5 , яка не змогла віддати гроші та в якості боргу 2020 році віддала автомобіль Тойота, який перебував у лізингу. Кошти були її особистою власністю , кошти від продажу будинку та земельної ділянки , оренди приміщення магазину «Норма», готельно-ресторанної діяльності. Для автомобіля їй потрібен був гараж тому 06.07.2020 року внесла 300 доларів , а пізніше у 2020 року 72 тисячі гривень . Ці гроші внесла сама . З позивачем у них були різні бюджети.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні надала наступі покази, що знайома з відповідачкою 7-8 років. Вказувала, що є власницею будівельного бізнесу. Весною 2020 року позичила у ОСОБА_6 доларів на розвиток бізнесу, про що надала розписку. Але не могла повернути кошти та віддала в рахунок боргу автомобіль марки TOYOTA RAV4 д.н.з. НОМЕР_1 , 2019 року випуску, який був у лізингу. У 19-20 роках ОСОБА_7 користувалася автомобілем. В липні 2020 року вона віддала автомобіль ОСОБА_8 , яка завжди була сама.

Суд, заслухавши доводи представника відповідача ОСОБА_9 , покази свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, а також нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Так, за змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі і садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паї, накопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Судом встановлено, що сторони 06.05.2021 року , зареєстрували шлюб.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області справа №727/7163/22, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який був зареєстрований 06.05.2021 року Вижницьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано- Франківськ), актовий запис № 52 - розірвано.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 22.02.2023 року , рішення суду від 21.11.2022 року залишено без змін.

Автомобіль марки TOYOTA RAV4 д.н.з. НОМЕР_1 , 2019 року випуску, 23.07.2019 року приватним підприємством «Контракти Машинері» в особі директора Ластівки Лесі Дмитрівни оформлено відповідно до договору фінансового лізингу, а 24.07.2019 року передано на відповідальне зберігання лізингоодержувачу ПП «Контракти Машинері» в особі директора Ластівки Л.Д..

18 березня 2020 року відповідач надала ОСОБА_5 у борг грошові кошті в сумі 24 тис. доларів США в якості безпроцентної позики для ведення її підприємницької діяльності, про що свідчить копія боргової розписки ОСОБА_5 ..

Оскільки ОСОБА_5 не мала можливості повернути їй грошові кошти, вона у серпні 2020 року запропонувала їй повернути борг у вигляді передачі у власність автомобіль ТОЙОТА РАВ 4., а 05.08.2020 року вони оформили акт приймання-передачі вищевказаного автомобіля. Даний факт підтвердила в судовому засіданні , допитана в якості свідка ОСОБА_5 ..

Крім того судом встановлено, що у 2020 році відповідач вже користувалась атомобілем, що підтверджується актами виконання робіт за обстуговування трпнспортного засобу від 07.09.2025 року та 06.11.2020 року.

Тобто в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що автомобіль марки TOYOTA RAV4 д.н.з. НОМЕР_1 , 2019 року випуску, було придбано відповідачкою за особисті грошові кошти отриманні нею від здійснення господарської діяльності до шлюбу. Фактично набула його на праві власності 05.08.2020 року, однак офіційна перереєстрація відбулася 05.02.2022 року, що підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС від 28.11.2024 року наданої на підставі ухвали про витребуванням доказів від 13.11.2024 року. Даний автомобіль перебуває у власності відповідача та не був нею відчужений, як в позовних вимогах вказує позивач.

Згідно договору будівельного підряду на будівництво нежитлових приміщень під №10 від 06.07.2020 року, де вказано: «Згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (ССІ) на об`єкті «будівництво восьми квартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 , зареєстрований у ДАБІ України від 24.01.2020 року за № 37, що підтверджується готовність до експлуатації об`єкта й договору будівельного підряду від 20.06.2018 на будівництво нежитлових приміщень під № 10 в житловому будинку по АДРЕСА_2 , загальною площею 67,70 кв.м.»

У довідці підрядника ОСОБА_10 від 06.07.2020 року, зазначено, що дана довідка надається ОСОБА_3 в тому вона є власником нежитлового приміщення під №10 в житловому будинку по АДРЕСА_2 , загальною площею 67,70 кв.м..

Внески на будівництво об`єкта, що за класом наслідків належить до об`єктів з незначний наслідками (ССІ) в сумі 72 600 грн, виплачені повністю.

В довідці виданої Виконавчим комітетом Вижницької міської ради під № 851 від 14.10.2022 року, зазначено, що замовником-технічної документації на нежитлове приміщення є ОСОБА_3 ..

В технічному паспорті, виготовленого 06.09.2022 року, на вищевказане нежитлове приміщення на ім`я ОСОБА_3 , у характеристиці групи нежитлових приміщень значить рік забудови- 2019 .

Крім того позивачем надано договір купівлі продажу від 25.02.2020 року , що вона продала житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_3 . Тобто позивачем надано докази, що нею за особисті кошти придбане майно, яке є предметом поділу.

Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачем не надано жодного доказу на те, що він брав безпосередню участь вкладав, кошти у придбання майна, яке вважає спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з цим, позивачем не надано доказів придбання у період шлюбу за спільні або особисті кошти подружжя автомобіля TOYOTA RAV4 д.н.з. НОМЕР_1 , 2019 року випуск, та цокольне нежитлове приміщення гаражу в багатоквартирному будинку, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. ч. 1, 2ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

В силу п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 57, 60 Сімейного кодексу України, ст. ст. 5, 7, 10, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, 16, 328, 392 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову , ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Соник Василь Васильович до ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя , -відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_5 .

Повний текст виготовлено 23 червня 2025 року.

Суддя Антоніна КИРИЛЯК