ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 689/50/25

Провадження № 22-ц/820/1221/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю: позивача та представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 689/50/25 за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Комунальник-2011» на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 березня 2025 року в складі судді Соловйова А.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Комунальник -2011» про стягнення заборгованості по компенсації за невикористану відпустку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з КП «Комунальник-2011» на його користь заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористані дні відпусток та інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні, на день звільнення, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, стягнення моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що він в період з 03.09.2012 року по 30.08.2024 року працював на посаді директора КП «Комунальник-2011». Відповідно до розпорядження селищного голови №237-К від 30.08.2024 року його було звільнено згідно з п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Зазначав, що згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України від 02.12.2024 року йому за звітний вересень 2024 року, в якому відбулося звільнення, мало бути сплачено 103289,97 грн. (без відрахування обов`язкових платежів та внесків). Однак, в порушення вимог трудового законодавства, позивачу не було виплачено відповідної суми, хоча надходження на рахунки підприємства були.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 березня 2025 року позов задоволено частково, стягнуто з КП «Комунальник-2011» на користь ОСОБА_1 заборгованість по розрахунку при звільненні в сумі 94289,97 грн., 80000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 10000 грн. моральної шкоди - всього 184289,97 грн., в частині решти вимог у позові відмовлено.

КП «Комунальник-2011» не погодилося з таким рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, посилається, що рішення не відповідає нормам процесуального та матеріального права, а також фактичним обставинам справи.

Так підприємство вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що позивач будучи ознайомлений в робочий день із розпорядженням селищного голови № 237-к від 30.08.2024 року не був позбавлений можливості вжити заходів щодо розрахунку із собою при звільненні, проте не вжив їх.

Зауважує, що посадовою особою, а саме бухгалтером підприємства, проведено розрахунок не було, оскільки не було правових підстав, а саме наказу директора КП «Комунальник-2011» про звільнення та проведення розрахунку, а тому такі дії директора підприємства, яким був позивач, апелянт розцінює як неправомірні, які спричинили в подальшому затримку у виплаті належних коштів та завдало матеріальної шкоди підприємству.

Разом з тим суд першої інстанції неправомірно посилається на довідку від 06.02.2025 року № 23, оскільки дана довідка відсутня в матеріалах справи, а тому апелянт вважає дану довідку неналежним доказом і такою, що не підлягає оцінці для здійснення розрахунку щодо розміру належних до виплат звільненому працівнику сум.

Звертає увагу суду, що позивачем не доведено обставин, вказаних у позові та не доведено факт заподіяння апелянтом моральних чи фізичних страждань, наявності причинного наслідкового зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди.

Апелянт посилається, що при звільненні апелянту нараховано 103289,97 грн. з яких ПДФО складає 18592,19 грн. та військовий збір в сумі 1549,35 грн., тому сума чистого доходу яка підлягає виплаті при розрахунку становить 89124,25 грн., з даної суми виплачено розрахункові 29.11.2024 року в сумі 4000 грн. та 06.12.2024 року в сумі 5000 грн., а тому залишкова сума заборгованості становить 80124,25 грн.

Вказує, що середньоденний заробіток позивача на момент звільнення складав 898,60 грн., а тому на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по розрахунку при звільненні в сумі 80124,25 грн.

Тому на підставі вищевикладеного КП «Комунальник-2011» просить скасувати рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, просить залишити рішення першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки вважає рішення суду першої інстанції вмотивованим та обґрунтованим.

Так вказує, що його було звільнено з посади директора 01 вересня 2024 року в неділю, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, однак не було ознайомлено під підпис з даним розпорядження, при цьому зауважує, що він не мав повноважень видавати наказ про своє власне звільнення.

Разом з тим, зазначає, що після звільнення новий директором КП «Комунальник-2011» не провів з ним повний розрахунок, не виплатив всі суми які йому належали, тому він двічі направляв запит про надання письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені йому при звільненні, однак вони були проігноровані апелянтом, а лише на виконання ухвали суду першої інстанції, в лютому 2025 року були надані такі відомості.

Також вважає доводи апеляційної скарги про неправомірність посилання суду першої інстанції на довідку від 06.02.2025 року № 23 є необґрунтованими, оскільки зазначення помилкової дати видачі довідки не спростовує викладену в ній інформацію, а також апелянтом в суді першої інстанції не було заявлено будь-яких клопотань щодо визнання неналежним, поданого ним самим доказу.

Крім того, вважає, що твердження апеляційної скарги про недоведеність відповідачем факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань та помилковість проведено розрахунку слід відхилити, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено та обґрунтовано суму моральної шкоди в розмірі 10000 грн. та суму заборгованості яка підлягає стягненню на користь позивача в розмірі 94289,97 грн.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 03.09.2012 р. по 30.08.2024 р. працював на посаді директора КП «Комунальник-2011».

Розпорядженням селищного голови Ярмолинецької селищної ради № 237-к від 30.08.2024 року він з 01 вересня 2024 року був звільнений на підставі на підставі п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Цим розпорядженням вказано директору КП «Комунальник 2011» здійснити повний розрахунок з позивачем.

Розпорядженням селищного голови Ярмолинецької селищної ради № 239-к від 02.09.2024 року ОСОБА_2 призначено директором КП «Комунальник 2011» з 03 вересня 2024 року.

В день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено нараховану заборгованість у вигляді компенсації за невикористану відпустку за період з 2012 по 2024 року в сумі 103981,51 грн, що підтверджується довідкою підприємства.

21.11.2024 року ОСОБА_1 письмово звернувся до КП «Комунальник-2011» щодо виплати даної заборгованості.

29.11.2024 року та 06.12.2024 року позивачу в погашення даної заборгованості підприємством було виплачено відповідно 4000,00 грн. та 5000,00 грн., а всього в загальній сумі 9000 грн.

Таким чином борг підприємства перед позивачем у вигляді компенсації за невикористану відпустку з 2012 по 2024 року на даний час складає нараховану суму в розмірі 94289,97 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного громадянина на своєчасне отримання винагороди за працю, яке захищається законом.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується на передодні.

На підставі частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Аналогічне положення закріплено у частині 1 статті 83 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником остаточний розрахунок, виплатити всі належні йому суми (заробітну плату, вихідну допомогу, грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки тощо). Ці суми мають бути виплачені працівникові в день звільнення, коли ж працівник у день звільнення не працював, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок.

При невиконанні вказаного обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові суму строки,визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки подень фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

В ході розгляду справи було беззаперечно встановлено факт, не проведення зі звільненим працівником ОСОБА_1 остаточного розрахунку, тобто виплати всіх належних сум, а саме грошової компенсацію за невикористані щорічні відпустки з 2012 по 2024 року в день звільнення, вказана заборгованість на день звільнення складала 103981,51 рн, частково в листопаді 2024 року була погашена на суму 9000 грн. і залишок даної заборгованості на даний час складає 94289,97 грн.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність вищевказаної заборгованості відповідають обставинам справи.

Таким чином, мала місце затримка розрахунку при звільненні позивачки, у зв`язку з чим існують підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, суд першої інстанції правильно встановив, що середньоденний заробіток складає 898,60 грн., що підтверджується довідкою КП «Комунальник 2011» від 06.02.2024 року, і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку з 6 місяців з 02.09.2024 р. по 02.03.2025 р. (130 робочих днів) складає 116818 грн.

Однак при цьому, зменшивши розмір середнього заробітку відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, суд першої інстанції не повній мірі врахував всі обставин даної справи.

У вказаній постанові Велика Плата Верховного Суду констатувала, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

В той же час, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України.

Велика Палати Верховного Суду вказала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом.

В даній цивільній справі суд першої інстанції врахував лише, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію, безпідставність відмови відповідача у виплаті неоспорюваних сум заборгованості.

Однак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивач сам був директором підприємства, тобто особою, яка здійснювала організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції керівника підприємства, йому було достеменно відомо про наявність в нього права на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні з роботи, однак з відповідною заявою до підприємства позивач звернувся лише 21 листопада 2024 року через 2 місяця 20 днів після звільнення, а до суду з позовом - 13 січня 2024 року, тобто через 4 місяці 12 днів після звільнення.

Крім того позивач, достеменно знаючи, що 30 серпня 2024 року закінчуються строк дії його трудового договору з селищною радою та він має право на отримання компенсації за невикористану відпустку, до свого звільнення не вжив жодних заходів на отримання даної компенсації, хоча в силу свого службового становища міг це передбачити і зробити.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, розмір якої є більш, ніж сама заборгованість, характером цієї заборгованості у вигляді компенсації за невикористану відпустку, дії позивача та відповідача за обставин цієї справи, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 45000 грн., а рішення суду в цій частині слід змінити.

Також згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що невиплатою грошової компенсації за невикористану відпустку у строки, передбачені законом, позивачу спричинено моральну шкоду, що виразилася у переживаннях, викликаних порушенням права на оплату праці, необхідністю додавання зусиль для організації свого життя в забезпеченні себе та членів своєї сім`ї, однак в даному випадку суд першої інстанції в повній мірі не врахував при визначенні моральної шкоди відсутність заборгованості по самій заробітній платі, наявність у позивача доходу у вигляді пенсії, а також обставини, які апеляційний суд врахував при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином з врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у сумі 5000 грн. і рішення суду в цій частині теж підлягає зміні.

Крім того, задовольняючи позов щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не вказав чи підлягають відрахуванню від даної суми податки та інші обов`язкові платежі.

Сплата податку на доходи фізичних осіб та сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування передбачено відповідно Податковим кодексом України та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»

Також відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислюються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів.

З врахуванням викладеного, слід дійти висновку про зміну судового рішення та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по розрахунку при звільненні в сумі 94289,97 грн., з яких необхідно провести утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, 45000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яких необхідно провести утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, та 5000 грн. моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що позивач сам був директором підприємства та мав видати наказ про своє звільнення і саме його неправомірні дії спричинили затримку виплату коштів слід відхилити.

Директор комунального підприємства приймається і звільняється з роботи органом місцевого самоврядування, а тому в нього відсутні повноваження видавати наказ про своє звільнення. Крім того з 03.09.2024 року директором підприємства було призначено іншу особою і діючий директор зобов`язаний був вжити всіх заходів щодо своєчасного розрахунку з позивачем після звільнення.

Посилання апелянта, що суд взяв до уваги довідку від 06.02.2025 року, якої не існує, не заслуговують на увагу. В справі наявна відповідна довідка підприємства про 06.02.2024 року і саме зміст даної довідки відповідає зазначеному в рішенні суду. Відтак суд допустив описку при визначенні дати довідки, однак дана обставина жодним чином не впливає на рішення суду, адже позивач не заперечив дані довідки від 06.02.2024 року.

Також безпідставними є доводи апелянта про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

В мотивувальній частині постанови апеляційний суд мотивував в чому завдано моральну шкоду позивачу та її розмір.

Доводи апелянта таких висновків суду жодним чином не спростовують.

Інші довідки апелянта враховані судом при зміні судового рішення.

Судовий збір, сплачений позивачем в сумі 1211,2 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року в справа № 755/12623/19 вказала, що на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється.

Оскільки позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на суму 116818 грн. та 20000 грн. моральної шкоди, в загальному 136818 грн., то за заявлення таких вимог підлягав сплаті судовий збір.

Позов в цій частині задоволено на суму 50000 грн., тобто на 36,54% (50000/100х136818).

Оскільки судовий збір сплачено в сумі 1211,2 грн. то з відповідача на користь позивача солід стягнути судові витрати за подання позову в сумі 442,57 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Комунальник-2011» задовольнити частково.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 20 березня 2025 року змінити.

Викласти абзац другий та четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції.

Стягнути з Комунального підприємства «Комунальник-2011» (с-ще Ярмолинці, вул. 600-річчя Ярмолинець, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по компенсації за невикористану відпустку при звільненні в сумі 94289,97 грн., з яких необхідно провести утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, 45000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з яких необхідно провести утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, та 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Комунального підприємства «Комунальник-2011» (с-ще Ярмолинці, вул. 600-річчя Ярмолинець, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 442,57 грн. судових витрат у вигляді судового збору за подання позову.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова