ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 495/9/21

провадження № 61-9838св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»,

третя особа - державний реєстратор Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області Деркач Вікторія Вікторівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Губська Христина Юріївна, на постанову Одеського апеляційного суду від 29 травня 2024 року в складі колегії суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», третя особа - державний реєстратор Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області Деркач Вікторія Вікторівна, про визнання недійсним договору про внесення змін до договору іпотеки та визнання незаконною та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (далі - ПАТ «МТБ Банк»), третя особа - державний реєстратор Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області Деркач В. В. (далі - державний реєстратор Деркач В. В.), про визнання недійсним договору про внесення змін до договору іпотеки та визнання незаконною та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що 11 жовтня 2006 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (далі - ВАТ «Морський транспортний банк»), правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого у свою чергу, є ПАТ «МТБ Банк», було укладено кредитний договір № 379/F, за умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 308 568,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,5 % річних, строком до 11 жовтня 2011 року.

З метою забезпечення виконання позивальником зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ВАТ «Морський транспортний банк» укладено договори поруки від 11 жовтня 2006 року № 02557-С та № 02558-С з кожним окремо.

12 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Морський транспортний банк» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 554,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці розміром 479 кв. м, яка передана іпотекодавцю в суборенду, згідно з договором суборенди земельної ділянки від 28 серпня 2001 року, зареєстрованого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 28 вересня 2001 року, запис № 33, що складається в цілому зі спального корпусу 11, загальною площею 363,6 кв. м, мансарди 11/1, загальною площею 191,3 кв. м. Зазначене нерухоме майно належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 03 вересня 2002 року, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 02 вересня 2002 року № 640/2002, зареєстрованого в реєстрі за № 2698637.

31 серпня 2007 року, 08 вересня 2008 року, 26 серпня 2009 року, 30 грудня 2009 року, 23 вересня 2010 року, 22 листопада 2013 року, 16 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договори про зміни №№ 1-7 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, якими до договору іпотеки вносились зміни, зокрема, щодо адреси та площі предмета іпотеки, щодо строків повернення кредитних коштів.

Позивач зазначав, що 15 грудня 2015 року шляхом введення її в оману та зловживання її довірою між нею та банком було укладено договір про зміни № 8 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, яким було внесено до договору іпотеки необґрунтовані підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, які призвели до проведення незаконної реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком.

27 жовтня 2017 року між ПАТ «Марфін Банк», який є правонаступником ВАТ «Морський транспортний банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про переведення боргу за кредитним договором від 11 жовтня 2006 року з первісного боржника ОСОБА_1 на нового ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 48,49).

Також 27 жовтня 2017 року на підставі додаткової угоди № 10 до кредитного договору від 11 жовтня 2006 року № 379/F, банк зобов`язався надати новому позичальнику грошові кошти у розмірі 9 329 9 52,91 грн. Але ця додаткова угода не містила чіткого строку повернення кредитних коштів, лише зазначено, що кредит може бути подовжено до 11 жовтня 2024 року включно.

Цього ж дня сторони уклали договір про зміни № 9 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, відповідно до якого у зв`язку із зміною позичальника за кредитним договором сторони домовились викласти договір іпотеки в новій редакції, відповідно до якого позивач виступила майновим поручителем ОСОБА_2 , передавши базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 760,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в іпотеку банку.

Крім того, позивач вказувала на те, що листом від 19 січня 2018 року № 90/01 банк повідомляв, що загальний розмір боргових зобов`язань за кредитним договором від 11 жовтня 2006 року № 379/F становить 7 014 291,79 грн та зазначав, що станом на 19 січня 2018 року відсутня будь-яка прострочена заборгованість.

Однак 14 грудня 2020 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що 18 листопада 2020 року державний реєстратор Деркач В. В. зареєструвала право власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 760,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 554,9 кв. м, їдальні № 16, водопроводу І, каналізації II, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 08, за ПАТ «МТБ Банк», номер запису про право власності 39341828.

Підставою для державної реєстрації зазначено: договір іпотеки від 12 жовтня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Андрєєвою Т. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2485; опис від 10 вересня 2020 року, виданий ПАТ «Укрпошта» на ім`я ОСОБА_1 ; звіт про оцінку предмета іпотеки від 03 листопада 2020 року № 03-11/2020/5, виданий ПП «ВІТАЛ-ПРОФІ»; довідка про суму боргу від 17 листопада 2020 року № 01/2230-01/44-БТ, видана ПАТ «МТБ Банк»; вимога про усунення порушення / повідомлення від 10 вересня 2020 року № 01/19 55-0/56.2-БТ, видана ПАТ «МТБ Банк»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 10 вересня 2020 року № 503, видане ПАТ «Укрпошта»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 11 червня 2020 року № 355, видане ПАТ «Укрпошта»; вимога про усунення порушення / повідомлення від 09 червня 2020 року № 01/1304-0/56.2-БТ, видана ПАТ «МТБ Банк»; опис від 11 вересня 2020 року, виданий ПАТ «Укрпошта» на ім`я ОСОБА_1 ; договір про зміни від 27 жовтня 2017 року № 9 до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Андрєєвою Т. М. Підставою внесення запису про право власності зазначено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 листопада 2020 року, індексний номер 55308679, прийняте державним реєстратором Деркач В. В.

Позивач зазначала, що оскаржувана реєстрація права власності на спірну базу відпочинку за банком проведена державним реєстратором з порушенням норм чинного законодавства, за відсутністю правових підстав для проведення такої реєстрації, за наявності накладеного арешту на все майно позивача. Крім того, звертала увагу на те, що вона не отримувала повідомлення від відповідача про усунення порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки, а оцінка іпотечного майна була проведена з порушенням чинного законодавства, а саме без огляду спірного об`єкта.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд:

- визнати недійсним договір про внесення змін № 8 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, укладений між нею та ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «МТБ Банк»;

- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 760,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з: спального корпусу 11, загальною площею 554,9 кв. м, їдальні № 16, водопроводу І, каналізації II, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 08, за ПАТ «МТБ Банк», номер запису про право власності 39341828, проведену 18 листопада 2020 року державним реєстратором Деркач В. В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 07 листопада 2022 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав незаконною та скасував державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 760,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з: спального корпусу 11, загальною площею 554,9 кв. м, їдальні № 16, водопроводу І, каналізації II, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 08, за ПАТ «МТБ Банк», номер запису про право власності 39341828, проведену 18 листопада 2020 року державним реєстратором Деркач В. В.

У задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору про внесення змін № 8 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «МТБ Банк», відмовив.

Стягнув з ПАТ «МТБ Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогами у розмірі 1 051,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у частині визнання незаконною та скасовуючи державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт за банком, суд першої

інстанції керувався тим, що державний реєстратор під час вчинення реєстраційної дії не перевірив наявність всіх поданих документів необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, які передбачені пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), та не встановив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Банк не надав доказів направлення позивачу вимоги про виконання кредитного зобов`язання, що свідчить про порушення іпотекодержателем порядку позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, банк не надав доказів направлення позивачу та боржнику повідомлення про визначену вартість іпотечного майна та копію звіту про оцінку спірного майна.

Суд не взяв до уваги надані банком рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 11 червня 2020 року № 355 та від 10 вересня 2020 року № 503, видані ПАТ «Укрпошта», зазначивши про те, що на офіційному сайті ПАТ «Укрпошта» за номером поштового треку № 355 зазначено, що 26 червня 2020 року це поштове відправлення було повернуто за зворотною адресою, а 30 червня 2020 року - відправлення вручено відправнику за поштовим індексом 65026. У свою чергу, за номером поштового відправлення № 503 зазначено, що дані про відправлення відсутні, у зв`язку з тим, що не зареєстровані в системі.

Крім того, суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до Єдиного реєстру боржників на час проведення реєстрації права власності за ПАТ «МТБ Банк» дані про особу позивача внесені до Єдиного реєстру боржників на підставі ВП № 60996491 та ВП № 60996593, що станом на день проведення реєстрації майна та станом на день подання позовної заяви до суду перебувають на примусовому виконанні у Білгород-Дністровському МР ВДВС ПМУМЮ (м. Одеса), стягувачем за якими є третя особа. Отже, під час проведення реєстраційної дії державний реєстратор порушив пункт 12 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання договору про внесення змін № 8 до договору іпотеки, суд керувався тим, що відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки позивач не довів введення його в оману під час укладення договору, оскільки перед підписанням позичальник ознайомився з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимогах про визнання незаконною та скасування державної реєстрації, ПАТ «МТБ Банк» подало апеляційну скаргу.

Одеський апеляційний суд постановою від 29 травня 2024 рокуапеляційну скаргу ПАТ «МТБ Банк» задовольнив частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2022 року в частині задоволених позовних вимог про визнання незаконною та скасування державної реєстрації скасував.

Постановив у цій частині нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «МТБ Банк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362,00 грн.

Скасував заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Білгород- Дністровського районного суду Одеської області від 04 січня 2021 року.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що помилковими є висновки суду першої інстанції про порушення державним реєстратором пункту 12 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки суд не врахував, що спірні правовідносини, які виникли з договору іпотеки, є відмінними від правовідносин, які регулює зазначена норма. Крім того, суд залишив поза увагою те, що позивач у позовній заяві посилався на порушення державним реєстратором положень пункту 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Однак апеляційний суд визнав такі посилання позивача безпідставними, вказавши про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої зазначеної статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою у порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем (пункт 7 частини четвертої зазначеного Закону). У зв`язку з чим у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови у здійсненні реєстраційної дії відповідно до законодавства України.

Також апеляційний суд зазначав про помилкове посилання суду першої інстанції на положення пункту 57 Порядку № 1127, оскільки спірні правовідносини регулюються положенням пункту 61 Порядку № 1127.

Врахувавши те, що матеріали справи містять вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 09 червня 2020 року та від 10 вересня 2020 року, які банк направляв позивачу та боржнику рекомендованими поштовими відправленнями на адреси, які зазначені в іпотечному та кредитному договорах, які не були вручені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та повернулися відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а також, врахувавши положення пункту 61 Порядку № 1127, апеляційний суд дійшов висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо неналежного направлення іпотекодавцю та боржнику повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції стосовно не направлення іпотекодавцю та боржнику повідомлення щодо визначення вартості іпотечного майна та звіту про оцінку предмета іпотеки, зазначивши про те, що пункт 61 Порядку № 1127 не передбачає направлення повідомлення щодо визначення вартості іпотечного майна. Врахувавши те, що матеріали справи не містять доказів оспорювання позивачем зазначеного звіту, а також доказів того, що вартість предмета іпотеки є більшою, ніж зазначено у звіті про його оцінку, а також встановивши, що банк провів оцінку іпотечного майна, яка була чинною на момент переходу права власності, апеляційний суд дійшов висновку про дотримання банком норм щодо надання оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

05 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Губська X. Ю., через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 29 травня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а також:

- суд застосував норми права (статті 33, 35, 37 Закону України «Про іпотеку») без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 520/7281/15, від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17, від 23 червня 2020 року в справі № 645/1979/15, від 24 квітня 2019 року в справі № 638/20000/16, у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року в справі № 204/8137/21, щодо набуття іпотекодержателем права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, виключно у разі дотримання процедури належного надсилання та отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушення зобов`язання;

- суд застосував норму права (пункт 61 Порядку № 1127) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 306/2053/16, від 23 січня 2019 року в справі № 306/1224/16, у постанові Верховного Суду від 23 травня 2024 року в справі № 918/99/19, щодо неправильної оцінки предмета іпотеки на час здійснення спірної державної реєстрації.

Касаційну скаргу мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що банк порушив вимоги порядку належного повідомлення позичальника ОСОБА_2 та іпотекодавця ОСОБА_1 про усунення порушень кредитного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвело до незаконної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Позивач зазначає, що рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 11 червня 2020 року № 355 та від 10 вересня 2020 року № 503, а також додані до них описи вкладень, є неналежними доказами повідомлення позивача та боржника про усунення порушень та звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки на офіційному сайті ПАТ «Укрпошта» за номером поштового треку № 355 зазначено, що 26 червня 2020 року це поштове відправлення було повернуто за зворотньою адресою, а 30 червня 2020 року відправлення вручено відправнику за поштовим індексом 65026. За номером поштового треку № 503 зазначено, що дані про відправлення відсутні, тому що не зареєстровані в системі. З описів вкладень не можливо точно встановити, чи взагалі відповідач надсилав вимогу про усунення порушення / повідомлення, оскільки у них відсутній штрих-код з номером поштового відправлення за допомогою якого можливо встановити, яке саме відправлення стосується вказаного опису, рух поштового відправлення, його отримання або відмову від

отримання та квитанція про відправлення поштового відправлення, що свідчить про те, що зазначені описи складені з порушенням пункту 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Також вказує на те, що описи вкладень від 11 червня 2020 року містять два різних відбитки календарного штемпеля поштового відділення, один з яких (датований 11 червня 2018 року) закреслений та містить напис «виправленому вірити» та власноручний підпис особи, якої не вказано ні прізвища та ініціалів, а ні посади.

Отже, на час проведення державної реєстрації права власності іпотекодавець та боржник не були належним чином повідомлені про вимогу кредитора щодо усунення порушень, оскільки відсутні докази отримання таких повідомлень адресатами, а зазначені номери поштових відправлень не можуть бути належними доказами повідомлення боржника та іпотекодержателя, та є дією відповідача, спрямованою на незаконне захоплення майна.

Також зазначає, що оскаржувана реєстрація права власності проведена на підставі звіту про оцінку спірного майна, яка не відповідає вимогам законодавства, здійснена без огляду об`єкта оцінки, а довідка банку не містить відомостей про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації.

Тому позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність оскаржуваної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком.

Аргументи інших учасників справи

У серпні 2024 року ПАТ «МТБ Банк», в інтересах якого діє адвокат Бланковська Г. Б., подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 23 липня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував матеріали справи з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

У серпні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою від 15 травня 2025 року Верховний Суд призначив справу до розгляду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

11 жовтня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Марфін Банк», правонаступником у свою чергу, якого є ПАТ «МТБ Банк», було укладено кредитний договір № 379/F з терміном погашення до 11 жовтня 2011 року, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 308 568,00 дол. США на наступні цілі: споживчі потреби 300 000,00 дол. США, 8 568,00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,5 % річних за фактичний період користування кредитом та зі сплатою комісії за обслуговування кредиту 0,33 % відсотки від суми наданого кредиту без урахування страхових платежів, що сплачуються щомісячно в період сплати у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту, комісії за оформлення кредитного договору у розмірі 500,00 грн, що сплачується у момент надання кредиту у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту (т. 2, а. с. 13-18).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ВАТ «Морський транспортний банк» було укладено договори поруки від 11 жовтня 2006 року № 02557-С та № 02558-С з кожним окремо.

12 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Морський транспортний банк» було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 554,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 479 кв. м, яка передана іпотекодавцю у суборенду, згідно з договором суборенди земельної ділянки від 28 серпня 2001 року, зареєстрованого Білгород-Дністровським районним відділом земельних ресурсів 28 вересня 2001 року, запис № 33, що складається в цілому із спального корпусу 11, загальною площею 363,6 кв. м, мансарди 11/1, загальною площею 191,3 кв. м. Нерухоме майно належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 03 вересня 2002 року, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації від 02 вересня 2002 року № 640/2002, зареєстрованого в реєстрі права власності на нерухоме майно № 2698637 (т. 1, а. с. 147-149).

31 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір про зміни № 1 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, відповідно до умов якого були внесені зміни щодо предмета іпотеки, а саме бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 760,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розташована на земельній ділянці площею 479 кв. м, яка передана іпотекодавцю в оренду, згідно з договором оренди земельної ділянки від 02 серпня 2007 року, зареєстрованим у «Центрі держаного земельного кадастру», Одеська регіональна філія, Білгород-Дністровський районний відділ, запис у Державному реєстрі земель № 599, що складається в цілому із спального корпусу 11, загальною площею 363,6 кв. м, мансарди 11/1, загальною площею 191,3 кв. м, їдальні № 16, загальною площею 206,0 кв. м (т. 1, а. с. 20, 21).

08 вересня 2008 року між позивачем та ВАТ «Морський транспортний банк» укладено договір про зміни № 2 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, відповідно до умов якого внесено зміни щодо предмета іпотеки - база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 760,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розташована на земельній ділянці розміром 479 кв. м, яка передана іпотекодавцю в оренду, згідно з договором оренди земельної ділянки від 02 серпня 2007 року, зареєстрованим у «Центрі держаного земельного кадастру», Одеська регіональна філія, Білгород- Дністровський районний відділ, запис у Державному реєстрі земель № 99, що складається у цілому із спального корпусу 11, загальною площею 363,6 кв. м, мансарди 11/1, загальною площею 191,3 кв. м, їдальні № 16, загально площею 206,0 кв. м, водопроводу І, каналізації II (т. 1, а. с. 22).

22 липня 2009 року між ВАТ «Морський транспортний банк» та позивачем укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору від 11 жовтня 2006 року № 379/F, якою сторони погодили, що на дату укладання цієї додаткової угоди заборгованість позичальника за основним боргом за кредитним договором становить 249 999,93 дол. США, а також продовжили термін погашення кредиту

до 11 жовтня 2014 року включно, внесли інші зміни до змісту кредитного договору, а також узгодили оновлений графік погашення кредиту (т. 2, а. с. 23, 24).

У зв`язку з внесенням 22 липня 2009 року змін до кредитного договору сторони за взаємною згодою внесли зміни до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, уклавши 26 серпня 2009 року договір про зміни № 3 до договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т. М. та зареєстрований у реєстрі за номером 1427 (т. 1, а. с. 23, 24).

30 грудня 2009 року між банком та позивачем укладено додаткову угоду № 4 до кредитного договору від 11 жовтня 2006 року № 379/F, якою сторони погодили новий термін погашення кредиту - 11 жовтня 2015 року включно, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також внесли зміни до графіка кредиту (т. 2, а. с. 26).

Також 30 грудня 2009 року сторони уклали договір про зміни № 4 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2172 (т. 1, а. с. 25, 26).

23 вересня 2010 року сторони уклали додаткову угоду № 5 до кредитного договору від 11 жовтня 2006 року № 379/F, якою підтвердили, що на дату укладання цієї додаткової угоди заборгованість позичальника за основним боргом становить 249 999,93 дол. США, і з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором банк надав позичальнику відстрочення погашення основного боргу за кредитом (борг за кредитом без урахування відсотків) з липня 2010 року до червня 2012 року включно, при цьому сторони узгодили між собою новий графік погашення основного боргу за кредитом, починаючи з липня 2012 року; збільшений термін погашення кредиту - до 11 жовтня 2016 року включно, а також розмір процентів за користування кредитом (з 11,5 % до 13 % річних), та з метою зменшення фінансового навантаження позичальник був звільнений від сплати штрафних санкцій, відсотків, комісій тощо (т. 2, а. с. 28-30).

23 вересня 2010 року між позивачем та банком укладено договір про зміни № 5 до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Білгород- Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т. М. та зареєстрований у реєстрі за № 1360 (т. 1, а. с. 27, 28).

12 листопада 2010 року ВАТ «Морський транспортний банк» змінив своє найменування на ПАТ «Марфін Банк» та став його правонаступником всіх прав та обов`язків.

22 листопада 2013 року між ПАТ «Марфін Банк» та позивачем укладено додаткову угоду № 6 до кредитного договору, якою сторони підтвердили заборгованість позичальника за основним боргом за кредитним договором у сумі 240 185,93 дол. США, продовжили термін погашення кредиту до 11 жовтня 2017 року включно, змінили умови сплати відсотків за кредитним договором, змінили та доповнили редакцію деяких пунктів кредитного договору, затвердили графік погашення кредиту та розрахунок сукупної вартості кредиту у нових редакціях, тощо (т. 2, а. с. 33-35).

22 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Марфін Банк» укладено договір про зміни № 6 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т. М. та зареєстрований у реєстрі за № 1250 (т. 1, а. с. 29, 30).

16 грудня 2014 року між ПАТ «Марфін Банк» та позивачем укладено додаткову угоду № 7 до кредитного договору, умовами якої сторони підтвердили, що заборгованість за основним боргом за кредитом (борг позичальника за без урахування процентів) становить 238 185,93 дол. США, а також виклали кредитний договір у новій редакції, а саме: з 16 грудня 2014 року видача траншів кредитом у доларах США не здійснюється; з цієї дати позичальник отримує кошти кредитною лінією виключно в національній валюті України - гривні та виключно з метою погашення заборгованості за цим договором; на умовах цього договору банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді непоновлювальної мультивалютної кредитної лінії на суму 9 329 952,91 грн на строк з 11 жовтня 2006 року до 11 жовтня 2018 року включно, зі сплатою процентів за визначеною відсотковою ставкою у визначений період часу. Сторони також узгодили графік погашення кредиту у новій редакції (т. 2, а. с. 38-42).

16 грудня 2014 року між позивачем та банком укладено договір про зміни № 7 до договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород- Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1712 (т. 1, а. с. 31, 32).

15 грудня 2015 року між ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 8 до кредитного договору, умовами якої сторони підтвердили заборгованість позичальника за основним боргом за кредитом (без урахування процентів) у сумі 3 801 018,19 грн, передбачили порядок та розмір сплати процентів за користування кредитом, виклали у нових редакціях розрахунок сукупної вартості кредиту та графік погашення кредитних коштів, зафіксували суму пені та штрафів за порушення позичальником умов кредитного договору, нарахованих до дати укладання додаткової угоди № 8, та можливість звільнення від їх сплати, тощо (т. 2, а. с. 32).

15 грудня 2015 року сторони уклали договір про зміни № 8 до договору іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т. М. та зареєстрований за номер 1471. Зазначеним договором внесено зміни до договору іпотеки, а саме розділ «Звернення стягнення і реалізація предмета іпотеки» викладено у новій редакції (т. 1, а. с. 32, 33).

Так, відповідно до пункту 24 іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань, що випливають з кредитного договору та/або з цього договору.

Відповідно до пункту 24.1 у разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором та/або порушення справи про банкрутство іпотекодавця іпротекодержатель має право здійснити реалізацію предмета іпотеки або набути його у власність.

Згідно з пунктом 25 у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань, що випливають з кредитного договору та/або з цього договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк від дня отримання вимоги іпотекодавцем та попередження про звернення стягнення.

У пункті 26 договору іпотеки у редакції договору про зміни № 8 сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса, за рішенням суду або шляхом позасудового врегулювання відповідно до статей 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» або на підставі відповідних правових норм іншого законодавчого акта, який регулюватиме правовідносини іпотеки та буде чинним на момент прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Іпотекодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 27.2 договору іпотеки у редакції договору про зміни № 8 визначено, що цей пункт договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього договору, шляхом прийняття предмета іпотеки у власність у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність у порядку, передбаченому законодавством, за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та це застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.

27 жовтня 2017 року між ПАТ «Марфін Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про переведення боргу за кредитним договором від 11 жовтня 2006 року з первісного боржника ОСОБА_1 на нового ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 48, 49).

27 жовтня 2017 року на підставі додаткової у годи № 10 до кредитного договору банк зобов`язався надати новому позичальнику грошові кошти у розмірі 9 329 9 52,91 грн. Але ця додаткова угода не встановила чіткого строку повернення кредитних коштів, лише зазначено, що кредит може бути подовжено до 11 жовтня 2024 року включно (т. 2, а. с. 50-59).

Цього ж дня сторони уклали договір про зміни № 9 до договору іпотеки від 12 жовтня 2006 року, відповідно до якого у зв`язку зі зміною позичальника за кредитним договором сторони домовились викласти договір іпотеки у новій редакції, відповідно до якого позивач виступила майновим поручителем ОСОБА_2 , передавши базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 760,9 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в іпотеку банку (т. 1, а. с. 34-38).

Відповідно до листа від 19 січня 2018 року № 90/01 банк повідомляв, що загальний розмір боргових зобов`язань за кредитним договором від 11 жовтня

2006 року № 379/F становить 7 014 29179 грн та зазначав, що станом на 19 січня 2018 року відсутня будь-яка прострочена заборгованість.

18 листопада 2020 року державний реєстратор Деркач В. В. зареєстрував право власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 760,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 08, за ПАТ «МТБ Банк», номер запису про право власності 39341828 (т. 1, а. с. 80).

Підставою для державної реєстрації зазначено: договір іпотеки від 12 жовтня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Андрєєвою Т. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2485; опис від 10 вересня 2020 року, виданий ПАТ «Укрпошта» на ім`я ОСОБА_1 ; звіт про оцінку предмета іпотеки від 03 листопада 2020 року № 03-11/2020/5, виданий ПП «ВІТАЛ-ПРОФІ»; довідка про суму боргу від 17 листопада 2020 року № 01/2230-01 /44-БТ, видана ПАТ «МТБ Банк»; вимога про усунення порушення / повідомлення від 10 вересня 2020 року № 01/1955-0/56.2-БТ, видана ПАТ «МТБ Банк»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 10 вересня 2020 року № 503, видане ПАТ «Укрпошта»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 11 червня 2020 року № 355, видане ПАТ «Укрпошта»; вимога про усунення порушення / повідомлення від 09 червня 2020 року № 01/1304-0/56.2-БТ, видана ПАТ «МТБ Банк»; опис від 11 вересня 2020 року, виданий ПАТ «Укрпошта» на ім`я ОСОБА_1 ; договір про зміни 27 жовтня 2017 року № 9 до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Андрєєвою Т. М. Підставою внесення запису про право власності зазначено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 листопада 2020 року, індексний номер 55308679, прийняте державним реєстратором Деркач В. В.

Апеляційний суд установив, що 11 червня 2020 року банк направляв позивачу та боржнику письмові вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 09 червня 2020 року рекомендованими поштовими відправленнями на адреси, які зазначені в іпотечному та кредитному договорах (у подальшому ці адреси вказує сама позивач у своїх процесуальних документах). Такі повідомлення не були вручені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зокрема, повідомлення, яке було направлено на адресу: АДРЕСА_3 , повернулося з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а. с. 53-63).

10 вересня 2020 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були повторно направлені письмові вимоги про усунення порушень від 10 вересня 2020 року рекомендованими поштовими відправленнями на адресу: АДРЕСА_3 . Такі повідомлення не були вручені вказаним особами та повернулися з відмітками «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а. с. 64-73).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кредитні правовідносини за своєю правової природою є договірними цивільними відносинами; на них повною мірою поширюються вимоги цивільного законодавства, зокрема приписи про неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також принципи свободи договору, судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності, передбачені статтею 3 ЦК України.

Зазначені приписи вимагають від учасників правовідносин діяти не тільки відповідно до законодавства, а й у необхідних випадках за аналогією права (стаття 8), за звичаями ділового обороту (стаття 7); добросовісно, при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускати дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також дій, що є зловживанням правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства тощо (стаття 13 ЦК України). Водночас особа не може бути примушена до дій, що не є обов`язковими для неї, або дій, що знаходяться поза межами актів цивільного законодавства або договору. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (стаття 14 ЦК України).

Зазначені правила чинного цивільного законодавства, які містять принципи регулювання цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, відповідно до законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 625 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, зокрема, у Законі України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У частині першій статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до статті 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і шляхом позасудового (добровільного) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договорі про задоволення вимог іпотекодержателя викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) та у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 750/10129/18 (провадження № 61-4971 св20), від 30 липня 2024 року у справі № 754/17295/20 (провадження № 61-1565св24), від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19 (провадження № 61-4790св24) та багатьох інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) виснувала, що наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Отже, як за положеннями Закону України «Про іпотеку», так і за змістом договору правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є не

лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що іпотечний договір від 11 жовтня 2006 року зі змінами, внесеними на підставі договорів про внесення змін від 15 грудня 2015 року № 8, від 27 жовтня 2017 року № 9 передбачав відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Завершенням позасудового врегулювання спору є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням, за іпотекодержателем.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих / отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Порядком № 1127 визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 (у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, тобто станом на 18 листопада 2020 року), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або

засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно- телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами);

3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації;

4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, обтяжень речових прав на передане в іпотеку майно, у тому числі внесення після державної реєстрації іпотеки іпотекодавця до Єдиного реєстру боржників, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою під час вирішення питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначено, що у разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх

відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

У пунктах 54-60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), зазначено, що належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також необхідно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

У справі, яка переглядається у касаційному порядку, суди встановили, що у пункті 25 договору від 15 грудня 2015 року № 8 про зміни до договору іпотеки сторони погодили, що у разі порушення іпотекодавцем зобов`язань, що випливають з кредитного договору та/або з цього договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк від дня отримання вимоги іпотекодавцем та попередження про звернення стягнення.

Також апеляційний суд встановив, що 11 червня 2020 року банк направляв позивачу та боржнику письмові вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 09 червня 2020 року рекомендованими поштовими відправленнями на адреси, які зазначені в іпотечному та кредитному договорах (у подальшому ці адреси вказує сама позивач у своїх процесуальних документах). Такі повідомлення не були вручені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та згідно з відбитком штемпеля відділення зв`язку одержувача повернулися відправнику з відмітками «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а. с. 53-63, т. 2, а. с. 98-101, 106, 108-110). Зазначене також підтверджується довідкою з

офіційного сайту ПАТ «Укрпошта», яка міститься в матеріалах справи (т. 1, а. с. 205).

10 вересня 2020 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 банк повторно направив письмові вимоги про усунення порушень від 10 вересня 2020 року рекомендованими поштовими відправленнями, які також не були вручені вказаним особам та повернулися з відмітками «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а. с. 64-73, т. 2, а. с. 97, 102-105, 107). Зазначене також підтверджується довідкою з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта», яка міститься в матеріалах справи (т. 1, а. с. 206).

Рекомендовані поштові відправлення, якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога про усунення порушення основного зобов`язання, та які повернулися відправнику у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, є належним підтвердженням дотримання банком положень чинного законодавства в частині направлення іпотекодавцеві вимоги про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором, про що зазначено в пункті 61 Порядку.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку належними та допустимими доказами.

Отже, іпотекодержатель, який з дотриманням умов іпотечного договору від 11 жовтня 2006 року з подальшими змінами направив вимогу, передбачену частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», за місцезнаходженням іпотекодавця, зазначеним у цьому договорі, мав право на звернення стягнення на предмет іпотеки, за умови дотримання ним інших вимог встановленого законом порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на те, що у справі відсутні докази повідомлення позивачем кредитора про зміну адреси свого проживання, то відмітки оператора поштового зв`язку про повернення поштового відправлення «за закінченням терміну зберігання» можуть свідчити про недбалість позивача ОСОБА_1 або її ухилення від отримання повідомлення-вимоги про виконання основного зобов`язання з метою недопущення звернення стягнення на належне їй майно.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2025 року в справі № 522/23849/21 (провадження № 61-5517св24).

Крім того, Верховний Суд враховує, що саме на ОСОБА_1 покладено обов`язок спростувати презумпцію належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, що нею зроблено не було.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі № 369/18030/21 (провадження № 61-17049св23).

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що іпотекодержатель дотримався визначеного статтею 35 Закону України «Про іпотеку» порядку надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не отримувала вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки іпотекодержатель двічі (11 червня 2020 року та 10 вересня 2020 року), з періодичністю не менше ніж один місяць надсилав такі вимоги позивачу, які повернулися банку у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 є достатнім для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки і не свідчить про недотримання іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця про вимогу стосовно усунення порушення.

Посилання позивача на те, що рекомендоване поштове відправлення від 10 вересня 2020 року за № 503 не є належним доказом відправленням позивачу повторно вимоги-повідомлення про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки зазначене рекомендоване повідомлення не зареєстроване в системі ПАТ «Укрпошта», є безпідставним та спростовується матеріалами справи, зокрема матеріалами реєстраційної справи, яка була витребувана судом першої інстанції під час розгляду справи.

Так, відповідно до матеріалів реєстраційної справи банк на підтвердження дотримання ним порядку належного надсилання ОСОБА_1 вимоги про усунення порушення основного зобов`язання надав державному реєстратору, зокрема, рекомендоване поштове відправлення від 10 вересня 2020 року за № 503 (т. 2, а. с. 104), яке повернулося банку 02 жовтня 2020 року, а не рекомендоване поштове відправлення за № 503. Крім того, повернення поштового відправлення за № 503 відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання» підтверджується довідкою з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта», яка міститься в матеріалах справи (т. 1, а. с. 206).

Допущенна помилка державним реєстратором у номері рекомендованого повідомлення під час зазначення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно переліку документів, на підставі яких здійснено оскаржену реєстраційну дію, не свідчить про порушення банком положень чинного законодавства в частині направлення іпотекодавцеві вимоги про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що надані банком описи вкладень у цінний лист з описом складені з порушенням пункту 61 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 0 5 березня 2009 року № 270 (далі - Порядок № 270), оскільки вони не містять штрих-коду, за допомогою якого можливо встановити, яке саме відправлення стосується вказаного опису, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 61 Правил № 270 у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.

Отже, перевірка відповідності вкладення поштового відправлення опису та зазначення номера поштового відправлення на примірнику опису, що видається відправникові, є обов`язком працівника поштового зв`язку.

Таким чином, незазначення номера поштового відправлення на описі вкладення в поштове відправлення свідчить лише про неналежне виконання працівником поштового зв`язку своїх службових обов`язків та не може спричиняти настання для іпотекодержателя будь-яких негативних наслідків, зокрема у вигляді визнання наданого ним доказу неналежним.

З огляду на зазначене колегія суддів також звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, відповідно до якого умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил № 270. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку.

Застосовуючи, наведений вище правовий висновок Великої Палати Верховного Суду до обставин цієї справи, а також враховуючи те, що ПАТ «МТБ Банк» до заяви про державну реєстрацію прав долучило як копії рекомендованих поштових відправлень (від 11 червня 2020 року № 355, від 10 вересня 2020 року № 503), так і копії описів вкладень у цінний лист з описом, колегія суддів констатує, що ПАТ «МТБ Банк» належними та допустимими доказами підтвердило факт надсилання позивачу вимоги про усунення порушення зобов`язань та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць. Зазначеного позивач не спростувала.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2024 року в справі № 520/24417/23.

Доводи касаційної скарги про застосування судом апеляційної інстанції норми права (статті 33, 35, 37 Закону України «Про іпотеку») без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі

№ 520/7281/15, від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17, від 23 червня 2020 року в справі № 645/1979/15, від 24 квітня 2019 року в справі № 638/20000/16, у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року в справі № 204/8137/21, щодо набуття іпотекодержателем права на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, виключно у разі дотримання процедури належного надсилання та отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушення зобов`язання, є безпідставними, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи. Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про дотримання банком норм пункту 61 Порядку № 1127 та статті 37 Закону України «Про іпотеку» щодо надання відомостей про вартість предмета іпотеки, визначених суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації.

Матеріалами справи підтверджено, що ПАТ «МТБ Банк» надавало державному реєстратору звіт про оцінку предмета іпотеки від 03 листопада 2020 року № 03-11-2020/5, виданий ПП «ВІТАЛ-ПРОФІ», згідно з яким вартість предмета іпотеки становила 4 965 000,00 грн (т. 2, а. с. 111-125).

Позивач не надала доказів визнання висновку про вартість майна в судовому порядку недійсним відповідно до статті 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Крім того, позивач не надала доказів того, що вартість предмета іпотеки є більшою, ніж зазначено у висновку.

Отже, позивач не довела порушення її прав, що є самостійною підставою для відмови у захисті їх прав (стаття 4 ЦПК України).

Наведений підхід щодо застосування норм права у спірних правовідносинах не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 березня 2019 року в справі № 306/2053/16, від 23 січня 2019 року в справі № 306/1224/16, у постанові Верховного Суду від 23 травня 2024 року в справі № 918/99/19, згідно з яким ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна та має бути проведена на момент такого набуття, оскільки у вказаних справах Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що оцінка майна предмета іпотеки на момент переходу права власності взагалі не проводилась.

Водночас у цій справі така оцінка була проведена, що підтверджується висновком про вартість майна, і, як зазначено вище, звіт про оцінку спірного майна був чинним на момент переходу права власності.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 715/26 69/19.

Отже, врахувавши те, що матеріали справи не містять доказів оспорювання позивачем зазначеного звіту, а також доказів того, що вартість предмета іпотеки є більшою, ніж зазначено у висновку, а також встановивши, що банк провів оцінку іпотечного майна, яка була чинною на момент переходу права власності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про дотримання банком норм щодо надання оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

У зв`язку з чим доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не позбавлена права на відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, що узгоджується із положеннями частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки проведена з порушення пункту 61 Порядку № 1127, оскільки довідка банку не містить відомостей про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не заявляла своїх заперечень щодо наданої банком довідки про суму боргу, а суд касаційної інстанції відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, висновків суду не спростовують, на законність рішення не впливають, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/20 54/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на спірну базу відпочинку «Здоровье», розташовану за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, за ПАТ «МТБ Банк», проведену 18 листопада 2020 року державним реєстратором Деркач В. В.

Таким чином, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у межах доводів касаційної скарги ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.?

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Губська Христина Юріївна, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк