Справа № 357/1302/25
Провадження № 2/357/2042/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Любченко А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики у сумі 4308 доларів США та судові витрати по справі у сумі 7805,91 грн.

І. Позиція сторін у справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 29.09.2021 1500 доларів США, 06.10.2021 1000 доларів США, 20.10.2021 700 доларів США, 14.11.2021 1000 доларів США, 06.12.2021 200 доларів США. Про отримання грошових коштів відповідачем було складено розписку, а також ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання повернення боргу через три місяці зі сплатою трьох відсотків щомісячної комісії. Позивач вказує, що розписка написана відповідачем власноруч, без будь-якого примусу. Відповідач повернула 500 доларів США в різні періоди часу, що відображено у розписці, однак прострочила кожне із зобов`язань. Оскільки відповідач не виконує зобов`язання належним чином, то утворилась заборгованість у розмірі 3 900 доларів США, а також позивач здійснив розрахунок щомісячної комісії у розмірі 408 доларів США. Позивач посилаючись на ст. 610, 612 ЦК України вказує, що ОСОБА_2 здійснила прострочення виконання зобов`язання, а тому він вимушений звернутись до суду за захистом свої прав.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.01.2025 було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Погребняка Володимира Олексійовича про забезпечення позову (а.с. 56-57).

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 29 січня 2025 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив справу до підготовчого засідання (а.с. 58).

30.01.2025 представник позивача Погребняк В.О. подав заяву про забезпечення позову (а.с. 62-81).

Ухвалою від 31.01.2025 задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, накладено арешт на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , належну на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 87-89).

Ухвалою суду від 27 березня 2025 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті (а.с. 101-102).

15.05.2025 представник позивача Пакало А.В. подав клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 112).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, з наступних підстав.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 29.09.2021 ОСОБА_2 написала розписку про отримання від ОСОБА_1 коштів в іноземній валюті у розмірі 1500 доларів США на термін три місяці під три відсотки місячних (а.с. 9).

06.10.2021 додатково до суми 1500 доларів ОСОБА_2 взяла у борг від ОСОБА_1 1000 доларів США, на тих самих умовах, про що свідчить допис у розписці від 29.09.2021.

20.10.2021 ОСОБА_2 додатково позичила у ОСОБА_1 700 доларів, на тих самих умовах.

06.12.2021 ОСОБА_2 додатково позичила у ОСОБА_1 1000 доларів, на тих самих умовах.

06.12.2021 ОСОБА_2 додатково позичила у ОСОБА_1 200 доларів США. В судовому засіданні відповідач підтвердила, що це саме позика 200 дол., а не повернення.

В судовому засіданні 28.04.2025 було оглянуто оригінал розписки, в якому містяться відмітки про часткове повернення коштів, а саме: 100 доларів у листопаді; 100 доларів у грудні; 100 доларів у сіні; 100 доларів у грудні 100 доларів у березні.

Встановлено, що позивач направляв на адресу відповідача лист з вимогою повернення грошових коштів (а.с. 11-12).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.

Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суду надана позивачем розписка в підтвердження того, що відповідач взяла у позивача в борг кошти в загальній сумі 4400 доларів США, кошти були отримані у різний період часу. Хоча зазначена вище розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги і приймається судом для підтвердження укладення договору позики між сторонами.

Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку зобов`язалась повернути відповідач, строк і порядок виконання зобов`язання та особистий підпис боржника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

В розписці чітко зазначено, що позика надається в доларах США. А тому, суд вважає, що стягнення боргу має відбуватися саме в тій валюті в якій було надано позику.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції».

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про валюту і валютні операції» (далі Закон № 2473-VIII) валютна операція - операція, що має хоча б одну з таких ознак: а) операція, пов`язана з переходом права власності на валютні цінності та (або) права вимоги і пов`язаних з цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, між резидентами, нерезидентами, а також резидентами і нерезидентами, крім операцій, що здійснюються між резидентами, якщо такими валютними цінностями є національна валюта; б) торгівля валютними цінностями; в) транскордонний переказ валютних цінностей та транскордонне переміщення валютних цінностей; транскордонний переказ валютних цінностей та транскордонне переміщення валютних цінностей.

Валютні цінності - національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закон № 2473-VIII )

Іноземна валюта: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах. (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закон № 2473-VIII )

Суб`єкти валютних операцій - резиденти та (або) нерезиденти, які здійснюють валютні операції (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закон № 2473-VIII )

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 14-446цс18.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту позовної заяви та з урахуванням пояснень наданих сторонами, вбачається, що станом на день подачі даного позову до суду, відповідач повернула борг частково у сумі 500 доларів США.

Отже, проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонами, дійсно, мав місце договір позики, заборгованість за цим договором становить 3900 доларів США, з урахуванням повернутих коштів, умови договору позики відповідач виконала не у повному обсязі, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача боргу (3900 доларів США) підлягає до задоволення.

Позивач ставить вимогу про стягнення з відповідача 3% місячних згідно умов розписки, та дана вимога підлягає до часткового задоволення.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральна шкода.

Так, сторони погодили розмір відсотків 3% на місяць, строк повернення три місяці.

Однак, суд не погоджується з розрахунком відсотків, здійснених позивачем, оскільки ним здійснено нарахування відсотків не на суму боргу, а на суму заборгованості разом з відсотками, тобто проведено нарахування відсотків на відсотки.

А тому, судом здійснено власний розрахунок відсотків у сумі 378 доларів США, на кожний транш, а саме:

1) 135 доларів США 1500 х 3% х 3 місяці;

2) 90 доларів США 1000 х 3% х 3 місяці;

3) 63 долари США 700 х 3% х 3 місяці;

4) 90 доларів США 1000 х 3% х 3 місяці.

Умовами розписки не передбачено нарахування відсотків на п`яту позику у сумі 200 доларів США, а тому суд не вбачає підстав для нарахування відсотків на вказану суму.

З огляду наведеного, суд дійшов висновку, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача нараховані на суму боргу три відсотки щомісяця за 3 місяці за чотирьма траншами у сумі 378 доларів США та сума боргу 3900 доларів США, яка залишилась неповернутою.

V. Судові витрати.

Позивач просить стягнути з відповідача судові витрати по справі та витрати на правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року зазначено, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу до суду було надано копію договору № 1/09-12/цс про надання правничої (правової) допомоги від 09.12.2024, укладеного між адвокатським бюро «Погребняк В.О.» та ОСОБА_1 .

У пункті 3.1. договору № 1/09-12/цс сторони домовились, що адвокат надає клієнту правову допомогу, визначену п. 1.1. цього договору, згідно додаткової угоди до цього договору.

Однак, матеріали справи не містять додаткової угоди, із визначенням розміру гонорару адвоката, детального опису виконаних робіт, а тому суд дійшов висновку про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, з огляду на відсутність документального підтвердження розміру витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, а тому оскільки позов задоволено на 99,3 % (4278 х 100 : 4308), судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 1793,27 грн. ( 1805,91 х 99,3 % : 100).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258- 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість в сумі 4 278 доларів США (чотири тисячі двісті сімдесят вісім доларів США) та судові витрати по справі у розмірі 1793,27 грн (одна тисяча сімсот дев`яносто три гривні двадцять сім копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду виготовлено 26 червня 2025 року.

Суддя О. Я. Ярмола