Справа № 524/1558/23
Провадження №2/524/40/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , - відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , розглянув в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі до липня 2022 року. У період шлюбу з 11.06.2004 року на ім`я відповідача було придбано 14/25 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2009 року.

26 липня 2005 року відповідачу для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд надано у власність земельну ділянку площею 0,0518 га, що розташована по АДРЕСА_2 . В подальшому, на вказаній земельній ділянці спільними зусиллями було здійснене самочинне будівництво житлового будинку загальною площею 230,2 кв.м. з господарськими будівлями.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2009 року за відповідачем ОСОБА_3 визнано право власності на самочинно збудований будинок загальною площею 230,2 кв.м., житловою площею 141,3 кв.м. Таким чином, житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка площею 0,0518 га є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між ними. Після розірвання шлюбу питання про добровільний поділ майна не вирішено.

Відповідно до висновку експерта ОСОБА_5 ринкова вартість домоволодіння становить 6 845 230,00 грн. Нормативна оцінка земельної ділянки, згідно з технічною документацією становить 503 211,10 грн.

Позивач просила: - визнати житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , загальною площею 230,2 кв.м., житловою площею 141,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0518 га. за цією ж адресою спільною сумісною власністю подружжя; - припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , загальною площею 230,2 кв.м., житловою площею 141,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0518 га. за цією ж адресою; - в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частинужитлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , загальною площею 230,2 кв.м., житловою площею 141,3 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0518 га. за цією ж адресою. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 13 420,00 грн., витрат на проведення експертизи у розмірі 3000,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою судді від 03 квітня 2023 року позовна заява залишена без руху.

Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року позовна заява була визнана неподаною та повернута позивачу.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року скасовано ухвалу судді від 26 квітня 2023 року, справу направлено до суду для продовження розгляду.

Ухвалою судді від 23 жовтня 2023 року позовна заява була залишена без руху.

Ухвалою судді від 23 листопада 2023 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

08 січня 2024 року до суду надійшов відзив за підписом представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на позовну заяву. Представник вказав, що відповідач не в повній мірі погоджується з позовом, а саме із розміром частки у 1/2, на яку претендує позивач. Придбана 14/25 частини домоволодіння було не придатним для проживання і знесено, в той час, як на місці цього було збудовано новобудову, що є спільною власністю подружжя. Однак, більшу частину спірного майна, яку він оцінює як 8/10 було збудовано за особисті його кошти, отримані від продажу належної батькам квартири АДРЕСА_3 , а також на рахунок його особистих коштів. Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведенні будівлі у період шлюбу. Просив позов задовольнити частково. Виділити у власність відповідача 9/10 домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_2 , у власність позивача виділити 1/10 частину вказаного майна.

16 січня 2024 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив. Вказав, що на підтвердження факту дарування грошей від продажу батьками квартири відповідач не надає копії нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного між ним та батьками. Щодо наданих відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, то такий дохід є власністю подружжя. Проси в позов задовольнити.

22 січня 2024 року до суду надійшли заперечення представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на відповідь на відзив. Вказував, що відповідач отримував у дар кошти від батьків не за один раз, а неодноразово, по 100 доларів США по мірі потреби. Просив позов задовольнити частково, виділивши відповідачу у власність 9/10 спірного майна, залишивши позивачу 1/10 частину цього майна.

Ухвалою суду від 25 січня 2024 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду.

07 травня 2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшли додаткові пояснення у справі. Вказав, що стороною відповідача отримано ряд документів, які підтверджують, що в складі майна, яке вимагає поділити позивач є самочинне будівництво, яке не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу. Просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , яка брала участь у режимі відеоконференції та її представник ОСОБА_2 заявлений позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючи на обставини та підстави, викладені в ньому.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 проти позову заперечували, з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях. Просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстровану шлюбі з 18.08.1995 року. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01 червня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Даний факт не заперечувався сторонами.

Судом встановлено, що 11.06.2004 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ліньковою І.Б., відповідач ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 - 8/25 частин та у ОСОБА_7 - 6/25 частин, що загалом становить 14/25 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Відповідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.07.2005 року, ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка площею 518 кв.м., цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2009 року у справі № 2-5546/2009, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_3 право власності на самочинно збудований житловий будинок літ. «А-2», який складається: 1 поверх передня, площею 10,6 кв.м., коридор площею 9,9 кв.м., топочна площею 3,2 кв.м., санвузол, площею 3,3 кв.м., кухня, площею 26,3 кв.м., кімната площею 29,9 кв.м., кімната площею 28,0 кв.м., 2 поверх хол, площею 16,7 кв.м., вітальня, площею 37, 2 кв.м., гардеробна, площею, 9,4 кв.м., кімната , площею 17,6 кв.м., кімната, площею 16,1 кв.м., кімната, площею 12,5 кв.м., санвузол, площею 9,5 кв.м., всього загальною площею 230,2 кв.м., житловою площею 141,3 кв.м., допоміжної площі 88,9 кв.м., тераса, літ. «а», площею 20,40 кв.м., гараж літ «Б», площею 28,30 кв.м., літня кухня з мансардою літ. «Г, Гмс», площею 36,40 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.03.2023, номер довідки: 325252766, ОСОБА_3 зареєстрував право власності на житловий будинок загальною площею 230,2 кв.м., житловою площею 141,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 2214355, номер запису про право власності: 776 в книзі 8, форма власності: приватна, частка власності 1/1.

Позивачем до матеріалів справи долучено висновок експерта ОСОБА_5 за № 70-22 від 31.01.2023 року, відповідно до якого, ринкова вартість домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_2 становить 6 845 230,00 грн. За проведення експертизи позивачем було сплачено 3000,00 грн.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та врегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як визначено у ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, було придбано 14/25 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0518 га. за цією ж адресою.

У подальшому, цю частину домоволодіння було знесено та на вказаній земельній ділянці здійснене самочинне будівництво житлового будинку загальною площею 230,2 кв.м. з господарськими будівлями.

Право власності на житловий будинок було визнано за ОСОБА_3 на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13.11.2009 року, земельна ділянка площею 518 кв.м. належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.07.2005 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилався на те, що спірне майно, а саме житловий будинок загальною площею 230,2 кв.м. з господарськими будівлями, є фактично новобудовою, створеною подружжям під час шлюбу, з яких 8/10 частини було збудовано за його особисті кошти та кошти батьків, отриманих від продажу спільної квартири АДРЕСА_3 . Крім того, батьки також продали свій будинок по АДРЕСА_4 .

До матеріалів справи відповідач додав копію договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2004 року, за яким ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_3 . Продаж вчинено за 28 225,00 грн.

Позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що будинок будувався за їх спільні кошти, квартира по АДРЕСА_5 належала батькам відповідача та була ними продана, точну суму продажу вона не знає. Також батьки відповідача продали свій будинок по АДРЕСА_4 , точну суму продажу будинку також не знає.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що будинок будувався близько 10 років. Багато будівельних робіт робили разом з дружиною: штукатурка, поклейка шпалер. Всі кошти, що заробляв від підприємницької діяльності вкладав у будівництво. Почали будувати у 2004 році, закінчили у 2011-2013 роках.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які є батьками відповідача ОСОБА_3 , кожний окремо суду повідомили, що продали квартиру АДРЕСА_3 , яка була їх спільною сумісною власністю з сином. Гроші від продажу квартири, приблизно 19 500 доларів США, син вложив у будівництво будинку. Крім того, було продано один автомобіль та житловий будинок по АДРЕСА_6 , що їм особисто належав. Виручених від продажу коштів частково вистачило та будівництво, керував будівництвом син, невістка до будівельних робіт не залучалася. Перший поверх будинку не дороблений до цього часу, тривають внутрішні роботи.

Суд звертає увагу, що продана квартира АДРЕСА_3 належала відповідачу та його батькам на праві спільної сумісної власності, її продаж за договором купівлі-продажу було вчинено за 28 225,00 грн. Доказів того, що ця квартира була продана за 19 500 доларів США матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що кошти від продажу квартири були повністю передані відповідачу, у тому числі з метою придбання та будівництва спірного нерухомого майна. Крім того, будь-яких доказів продажу будинку по АДРЕСА_4 матеріали справи не містять та такі не були надані стороною відповідача.

Суд критично ставиться до показів свідків в цій частині, враховуючи те, що відповідач є їх сином, який фактично заперечує проти позову позивача з підстав побудови будинку переважно за його власні кошти, а також за рахунок коштів його батьків та особистої зацікавленості свідків у розгляді справи на користь їх сина.

До матеріалів справи відповідач додав Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу за період з 2003 по 2007 роки включно, відповідно до яких, відповідач отримував офіційну заробітну плату, яка у переважній більшості становила невеликі кошти.

Із наданих відповідачем доказів, а саме технічного паспорту на будинок АДРЕСА_2 , виготовленим КП «Кременчуцьке МБТІ» 23.09.2009 року на замовлення ОСОБА_3 , постає, що площа спірного будинку становила 230,2 кв.м., розмір жилої площі становила 141,3 кв.м.

Крім того, відповідачем ОСОБА_3 до матеріалів справи додано копію технічного паспорту на будинок від 08.04.2025 року, виготовленим КП «Кременчуцьке МБТІ», відповідно якого, площа спірного будинку становить 246,7 кв.м., розмір жилої площі становить 140,7 кв.м. При цьому, у плані будинку, у розділі «Примітка» вказано, що без дозвільної документації проведена реконструкція житлового будинку літ. «А-2, Аг, Аг1» за рахунок прибудови літ «а1» площею 17,6 кв.м.

У матеріалах справи також наявна довідка КП «Кременчуцьке «МБТІ» за № 61/1820 від 22.04.2025 року за якою, за даними технічної документації, проведеної 08.04.2025 року по АДРЕСА_2 встановлено, що побудований навіс літ. «Н» та ганок літ «Аг1» не потребують здачі в експлуатацію. Без надання дозвільної документації проведена реконструкція житлового будинку літ «А-2, Аг, Аг1» за рахунок прибудови «а1» площею 17,6 кв.м. та встановлення опалювального приладу, за рахунок чого загальна площа будинку складає 246,7 кв.м., житлова 140,7 кв.м. (т. 2 а.с. 46).

Суд звертає увагу, що не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу.

Крім того, у даній справі підлягають врахуванню висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19.

За приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Об`єкт незавершеного будівництва за визначенням вищенаведеної ч. 3 ст. 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво).

Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені у ст. 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Проте, в окремих випадках ст. 376 ЦК України передбачає можливість визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Таким чином, поняття «об`єкт незавершеного будівництва» (ч. 3 ст. 331 ЦК України) та «самочинно збудований об`єкт» (ч. 1 ст. 376 ЦК України) мають різний правовий статус та відмінне законодавче регулювання.

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року за № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04.12.2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30.09.2015 року у справі № 6-286цс15, а також неодноразово Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06.03.2019 року у справі № 361/4685/17, від 15.04.2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03.06.2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16.03.2021 року у справі № 562/542/19, від 15.11.2021 року у справі № 279/790/18, від 17.11.2021 року у справі № 182/4522/19, від 16.02.2022 року у справі № 495/6053/19, від 09.03.2023 року у справі № 127/28862/21.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду у висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23.06.2020 року у справі № 680/214/16, від 14.09.2021 року у справі № 359/5719/17 та від 12.04.2023 року у справі № 511/2303/19).

При цьому, в постанові від 12.04.2023 року у справі № 511/2303/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Оскільки, з урахуванням вищенаведеної позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.04.2023 року у справі № 511/2303/19 та з огляду на наявність у матеріалах справи доказів, не заперечення відповідачем факту проведення ним реконструкції житлового будинку та здійснення самочинного будівництва будівель і споруд без дозвільних документів, приймаючи до уваги, що будинок не зданий в експлуатацію та не зареєстрований у встановленому законом порядку, суд вважає, що неможливо визнати його об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

За загальним правилом у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Разом з тим, у даній справі вимоги про визнання за сторонами спору права на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку та прибудинкових будівель або присудження відповідної грошової компенсації не заявлялись та судом не вирішувались, як і відсутні в матеріалах справи відомості про перелік таких матеріалів чи обладнання.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову в частині визнання за сторонами права власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 за безпідставністю.

Враховуючи, що вимога позивача в частині визнання за сторонами права власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 не підлягає задоволенню, тому вимога позивача про визнання за сторонами права власності за кожним на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0518 га. за цією ж адресою, на якій розміщений спірний будинок, яка є похідною вимогою, також не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд звертає увагу на наступне.

Статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 13 420,00 грн. та 3000,00 грн. за проведення експертизи, а також заявлено про понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грн.

Враховуючи ту обставину, що позов не підлягає задоволенню, понесені позивачем судові витрати слід покласти на позивача.

Сторони не заявляли про понесення ними будь-яких інших судових витрат.

Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Керуючись ст. 15, 16, 331, 368, 372, 376 ЦК України, ст. 60, 63, 69 - 72 СК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 137, 141, 258, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Повний текст рішення суду виготовлено 23 червня 2025 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: