КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Корокою Владиславом Вікторовичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на нерухоме майно, стягнення грошових коштів та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , згідно з яким просила:

- припинити право власності ОСОБА_4 на 1/24 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яку в порядку спадкування прийняли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- стягнути з ОСОБА_1 неї на користь ОСОБА_2 вартість 1/48 частини спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 23958,10 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість 1/48 частини спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 23958,10 грн.;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/24 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником 23/24 частин будинку АДРЕСА_1 .

Зазначену частину будинку позивач ОСОБА_1 успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_4 , що підтверджується заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06.06.2023 по справі №752/22214/20 та витягом з Державного реєстру речових прав індексний номер 366307610 від 19.02. 2024.

ОСОБА_4 була власником всього будинку АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4

12.06.2007, не отримавши свідоцтва про право на спадщину та не провівши державну реєстрацію права власності на спадкове майно, помер чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . Після його смерті залишилися спадкоємці - дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Розмір їхніх часток становить по 1/48 частині від спадщини відповідно.

Відповідачі, станом на дату звернення до суду, є такими, що прийняли спадщину, але не отримали свідоцтва про право на спадщину, оскільки не були зареєстровані, не мали права користування, не проживали в спірному будинку та не брали участь в його утриманні.

Спірний будинок знаходиться в АДРЕСА_1 , складається з чотирьох житлових кімнат площею 41,7 кв. м та нежитлових приміщень, площею 39 кв.м.

При цьому, технічно неможливо виділити в натурі кожному відповідачу по 1/48 його частки у спірному будинку.

Позивачка самостійно несе всі витрати по утриманню спірного приміщення. Не оформлення права власності відповідачами на належну їм 1/24 частину (по 1/48 частині кожній) в праві власності на будинок, в якому 23/24 частини належить позивачу, порушує право власності позивача щодо можливості утримувати будинок та розпоряджатись ним. У позивача та відповідачів повністю відсутнє спілкування, відомості про фактичне місцезнаходження відповідачів відсутні.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2025 позов залишено без задоволення (т. 2, а.с. 19-22).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що оскільки спадкоємці ОСОБА_5 - відповідачі у справі не можуть успадкувати його права на отримання нерухомого майна, оскільки таке право нерозривно пов`язане із особою ОСОБА_5 та не може бути передано іншим особам, в тому числі і його спадкоємцям, відповідачі не є родичами позивачки та їх частка у спадщині є незначною, припинення права відповідачів на частку у спадщині не завдасть істотної шкоди їх інтересам.

Також, вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 09.09.2024 у справі № 671/1543/21 (т. 2, а.с. 30-34).

Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 відповідно до договору дарування від 15.02.1997 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

22.06.1996 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб.

19.07.2000 ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким заповіла будинок АДРЕСА_1 своїй донці ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 (актовий запис про смерть від 13.10.2004 №17283).

Разом з померлою на день її смерті був зареєстрований її чоловік ОСОБА_5 .

15.03.2005 ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась після смерті матері ОСОБА_4 .

13.04.2005 ОСОБА_5 подав заяву про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті дружини ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дочками ОСОБА_5 .

Станом на 22.06.2007 за ОСОБА_5 право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстроване не було.

15.06.2007 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись з заявами про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 .

29.01.2019 Голосіївським районним судом міста Києва у справі №752/18503/17 ухвалено рішення, згідно з яким встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили 28.02.2019.

06.06.2023 Голосіївським районним судом міста Києва у справі №752/22214/20 ухвалено рішення, згідно з яким зменшено розмір обов`язкової частки ОСОБА_5 у спадщині, що відкрилась після смерті його дружини ОСОБА_4 з 1/6 до 1/24 частини, яка складається з житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, на якій він розташований та яка закріплена за цим житловим будинком, визнано за ОСОБА_1 право власності на 23/24 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, на якій він розташований. Рішення набрало законної сили 06.09.2023.

ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 23/24 частки житлового будинку садибного типу, що знаходиться в АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване 19.02.2024.

Ринкова вартість спірного будинку станом на 25.03.2024 становить 1149989 грн.

Згідно з даними технічного паспорту від 09.01.2024 спірний будинок є одноповерховим складається з двох квартир та чотирьох житлових кімнат.

07.02.2025 позивач внесла на депозитний рахунок суду 23958,10 грн. та 23958,10 грн., що підтверджується квитанціями від 07.02.2025 №ПН526 та № ПН530.

Так, всилу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Суб`єктами права власності є український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до статті 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. (ст. 318 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. (ч.1-3 ст. 319 ЦК України).

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Статтею 365 ЦК України встановлено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З аналізу вищенаведених норм права можна зробити висновок, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Припинення права власності на частку у спільній власності за правилами статті 365 ЦК України допускається лише за відсутності можливості у співвласників поділу в натурі спільного майна, що є у спільній частковій власності, оскільки поділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності, припиняє неможливість спільного володіння і користування майном, і при дотриманні прав та інтересів всіх співвласників унеможливлює примусове припинення права власності одного з них.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у своїй постанові по справі № 908/1754/17 відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас, правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Також, у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для задоволення позовних вимог про припинення права власності ОСОБА_4 на 1/24 частину будинку, яку в порядку спадкування прийняли відповідачі, посилалася на те, що не оформлення права власності відповідачами на належну їм 1/24 частину (по 1/48 частині кожній) в праві власності на будинок, в якому 23/24 частини належить позивачу, порушує право власності позивача щодо можливості утримувати будинок та розпоряджатись ним. При цьому, вказувала на неможливість технічно виділити в натурі кожному відповідачу по 1/48 його частки у спірному будинку.

Разом з тим, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла та у день її смерті припинились її правоздатність, тобто здатність мати права, у тому числі майнові, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для припинення її права власності на 1/24 частку житлового будинку.

Крім того, встановивши, що позивачкою не надано достатніх та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок є неподільною річчю, що спільне володіння і користування майном позивачкою та відповідачами є неможливим, а також, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, сама по собі неможливість позивачкою одноособово розпоряджатись спірним будинком та утримувати його не є підставою для припинення права власності на частку у спільній власності інших співвласників цього будинку, оскільки тільки неможливість спільного володіння і користування майном може бути підставою для припинення такого права. Разом з тим, позивачка не позбавлена права стягнути з відповідачів в судовому порядку витрати, понесені нею на утримання будинку пропорційно їх часткам у цьому будинку.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Корокою Владиславом Вікторовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на нерухоме майно, стягнення грошових коштів та визнання права власності, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 25 червня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова