ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 205/2140/23

провадження № 61-20св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області, відповідачі: ОСОБА_1 , Дочірнє підприємство «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року у складі судді Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у складі колегії суддів Новікової Г. В., Гапонова А. В. Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ДП «Ілліч-Агро Донбас») про витребування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 27 квітня 2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державний реєстратор виконавчого комітету Сартанської селищної ради міста Маріуполя Донецької області Рогозна А. М. зареєструвала право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 2,00 га, кадастровий номер :03:000:0672, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів (номер запису про державну реєстрацію права власності 36366812).

Підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку зазначено наказ Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Донецькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Донецькій області) від 18 березня 2020 року № 1635-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення».

Водночас відповідно до наданої ГУ Держгеокадастру у Донецькій області копії наказу з аналогічними реквізитами (номером, датою видання, назвою) надано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 1,6061 га, кадастровий номер :04:000:1217, яка розташована на території Сонячної сільської ради Волноваського району Донецької області за межами населених пунктів.

Прокурор зазначав, що згідно з наданим листом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 20 січня 2023 року № 10-5-0.3-106/2-23 ОСОБА_1 зверталася до управління з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність.

Посилався на те, що ГУ Держгеокадастру у Донецькій області наказом від 01 листопада 2019 року № 5955-СГ відмовило ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області з кадастровим номером :03:000:0672 та наданні цієї земельної ділянки у власність.

Зазначав, що надалі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не видавало наказів щодо затвердження документації із землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки.

Отже, прокурор вважав, що за відсутності прийнятих уповноваженим органом рішень про відчуження спірної земельної ділянки на користь ОСОБА_1 земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0672 вибула з державної власності поза її волею.

Також зазначав, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна земельна ділянка на підставі договору оренди землі від 03 червня 2020 року № 112 була передана ОСОБА_1 в оренду ДП «Ілліч- Агро Донбас» на 10 років.

Внаслідок змін у земельному законодавстві на момент звернення до суду з цим позовом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Отже, з 27 травня 2021 року уповноваженим державою органом на розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :03:000:0672 є Мангушська селищна рада Маріупольського району Донецької області.

Посилаючись на те, що орган місцевого самоврядування дотепер з об`єктивних причин не вжив жодних заходів щодо повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність, перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області просив суд:

витребувати у ОСОБА_1 та ДП «Ілліч-Агро Донбас» земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га, кадастровий номер :03:000:0672, яка розташована на території територіальної громади Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області;

скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права оренди ДП «Ілліч-Агро Донбас» на земельну ділянку із кадастровим номером :03:000:0672, припинивши право оренди на цю земельну ділянку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Ленінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 25 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, у задоволенні позову першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області відмовив.

Рішення судів мотивовано тим, що факт неправомірності набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку не випливає із закону, водночас правомірність її набуття у власність презюмується, що позивач не спростував належними доказами.

Суди виснували, що наявність двох наказів ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року, які зареєстровані під одним номером 1635-СГ та мають різний зміст, зокрема про передання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 різних земельних ділянок, які територіально розташовані в різних районах, мають різне цільове призначення та площу, не доводить недійсність будь-якого із цих документів та незаконність набуття вказаними особами права власності на земельні ділянки, а прокурор не надав доказів підроблення чи визнання недійсними вказаних наказів.

У рішеннях судів зазначено, що лист ГУ Держгеокадастру у Донецькій області про те, що ним не приймалося рішення щодо надання у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 не свідчить про недійсність чи підроблення спірного наказу про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки. У цьому наказі зазначено кадастровий номер земельної ділянки, тобто земельна ділянка була сформована і була об`єктом цивільних прав, зареєстрована в Державному реєстрі на праві власності за ОСОБА_1 , ніщо не свідчить про те, що зазначена земельна ділянка виділялася іншій особі.

Суди виснували про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами того, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0672 за ОСОБА_1 була вчинена на підставі підробленого (неіснуючого) наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, тобто, що вибула з володіння власника не з його волі.

Апеляційний суд зазначив, що відмова ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у 2019 році не спростовує можливості надання їй такого дозволу надалі у 2020 році.

Суди відмовили у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди, яка є похідною від вирішення вимоги позову про витребування земельної ділянки.

Дніпровський апеляційний суд додатковою постановою від 30 січня 2024 року заяву ДП «Ілліч-Агро Донбас» про розподіл судових витрат на правничу допомогу задовольнив частково. Стягнув з Донецької обласної прокуратури на користь ДП «Ілліч-Агро Донбас» витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанцій у розмірі 1 500,00 грн.

Апеляційний суд, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку про стягнення з прокуратури на користь відповідача 1 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

29 грудня 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Донецької обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, в якій заявник просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без рахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц, від 05 квітня 2023 року у справі № 139/997/21.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає також пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Прокурор мотивує скаргу тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, а саме: наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 08 березня 2020 року № 1635-СГ щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 ; інформації ГУ Держгеокадастру у Донецькій області про те, що воно не видавало наказ щодо надання у власність земельної ділянки ОСОБА_1 ; наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 01 листопада 2019 року № 5955-СГ про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Вважає, що висновки, які суди поклали в основу ухвалених ними рішень, ґрунтуються на припущеннях, оскільки очевидно, що не можуть існувати два накази ГУ Держгеокадастру у Донецькій області 08 березня 2020 року № 1635-СГ з різними текстами про надання у власність земельних ділянок різним особам.

Суди виснували про правомірність володіння ОСОБА_1 землею не на підставі документів, які могли підтвердити таку правомірність, а на припущенні про неспростовану презумпцію правомірності такого володіння, чим звільнили відповідача від доказування та порушили принцип змагальності цивільного судочинства.

Заявник вважає, що суди безпідставно обмежили поняття «оригінал доказу» лише паперовим документом, оскільки безпідставно вважали, що оригіналом наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області може бути лише паперовий документ.

Прокурор звертає увагу, що всі накази ГУ Держгеокадастру у Донецькій області обов`язково реєструються в системі електронного документообігу «ДОК ПРОФ» та існують як електронні документи. У системі «ДОК ПРОФ» є тільки один наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області 08 березня 2020 року № 1635-СГ, яким ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку, розташовану на території Сонячної сільської ради Волноваського району Донецької області.

Стверджує, що інших наказів ГУ Держгеокадастру у Донецькій області 08 березня 2020 року № 1635-СГ у системі «ДОК ПРОФ» немає.

Прокурор вважає, що надав суду оригінал наказу (паперова копія вказаного електронного документа із системи «ДОК ПРОФ») від 08 березня 2020 року № 1635?СГ, проте суди не надали йому належної правової оцінки.

Також зазначає, що відсутність вироку щодо підробки документів не може бути підставою для відмови в позові.

У лютому 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ДП «Ілліч-Агро Донбас», в якому відповідач зазначає, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, заявник посилався на нерелевантні постанови Верховного Суду.

Вважає, що доводи касаційної скарги спрямовані на переоцінку доказів у справі.

На думку відповідача, доводи заявника про порушення судами принципу змагальності учасників процесу є безпідставними, оскільки положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Також у відзиві зазначено, що у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції ДП «Ілліч-Агро Донбас» очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн, та відповідні докази надасть у строки, передбачені ЦПК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Касаційну скаргу Донецька обласна прокуратура подала до Верховного Суду у грудні 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження та витребував цивільну справу з Ленінського районного суду міста Дніпропетровська.

У березні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2025 року зупинив провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 199/9897/22 (провадження № 61-14436сво24).

Верховний Суд ухвалою від 21 травня 2025 року поновив провадження у справі № 205/2140/23.

Верховний Суд ухвалою від 21 травня 2025 року справу призначив до судового розгляду колегією в складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року № 1635-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:0672, площею 2,00 га, сільськогосподарського призначення без зміни цільового призначення для ведення селянського господарства, яка розташована на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області (т. 1, а. с.19, 20).

Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Сартанської селищної ради міста Маріуполя Донецької області Рогозної А. М. від 29 квітня 2020 року право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:0672, площею 2,00 га, зареєстровано за ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 15, 16).

Згідно з відомостями ГУ Держгеокадастру у Донецькій області відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року № 1635?СГ «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку, площею 1,6061 га, кадастровий номер :04:000:1217, розташовану на території Сонячної сільської ради Волноваського району Донецької області за межами населених пунктів (т. 1, а. с. 18).

Обидві копії зазначених наказів отримані прокурором за наслідками запитів до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, яке надіслало електронні копії цих наказів, вказавши на відсутність інших наказів, що стосуються спірної земельної ділянки.

Паперових оригіналів наказів ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року № 1635-СГ прокурор не надав.

03 червня 2020 року між ДП «Ілліч-Агро Донбас» та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № 112, за умовами якого ОСОБА_1 передала ДП «Ілліч-Агро Донбас» у платне користування земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:0672, для ведення особистого селянського господарства, площею 2,00 га, строком на 10 років (т. 1, а. с. 21-26).

Рішенням державного реєстратора юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Дейнеги І. М. від 12 серпня 2020 року право оренди земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , на підставі договору оренди землі від 03 червня 2020 року, зареєстровано за ДП «Ілліч-Агро Донбас» (номер запису про інше речове право 37725085) (т. 1, а. с. 16).

Відповідно до інформації ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 20 січня 2023 року (т. 1, а. с. 41-44) ОСОБА_1 02 жовтня 2019 року звернулася із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення. ГУ Держгеокадастру у Донецькій області наказом від 01 листопада 2019 року № 5955-СГ ОСОБА_1 відмовило у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовний розмір 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (т. 1, а. с. 48).

ДП «Ілліч-Агро Донбас» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (т. 1, а. с. 109, 110).

08 листопада 2019 року до Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, Національного агентства України з питань державної служби, Прем`єр-міністру України, Офісу Президента України, Донецькій обласній державній адміністрації подано колективну скаргу трудового колективу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області на дії в. о. начальника вказаного управління. У скарзі зазначено, серед іншого, про вивезення в невідомому напрямку документації Головного управління його керівництвом. Викладені обставини підтверджуються копією відповідної скарги.

ДП «Ілліч-Агро Донбас» 13 квітня 2022 року звернулося із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Головного управління Національної поліції України та Служби безпеки України у зв`язку з тим, що в результаті бойових дій втратило доступ до офісу, в якому перебували всі установчі документи підприємства, печатка, штампи, всі дозволи, ліцензії та інша розпорядча документація, відомості про що були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа має бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спірні правовідносини стосуються правомірності набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:0672, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства на території Стародубівської сільської ради Мангушського району Донецької області.

Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Верховний Суд зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (частина перша статті 152 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із статтею 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно- правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Процедура державної реєстрації земельної ділянки визначена Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок № 1051).

Відповідно до пункту 107 Порядку № 1051 (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється, зокрема, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи (пункт 109 Порядку № 1051).

Пункт 110 Порядку № 1051 передбачає, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); електронний документ.

Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

До Поземельної книги в паперовій формі додається засвідчена копія рішення, яке є підставою для внесення відомостей до неї (пункт 112 Порядку № 1051).

У пункті 113 Порядку № 1051 встановлено, що Державний кадастровий реєстратор в день отримання інформації про зареєстровані речові права на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносить відомості про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних зазначеного Реєстру до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

У справі, що переглядається, суди встановили, що 27 квітня 2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державний реєстратор виконавчого комітету Сартанської селищної ради міста Маріуполя Донецької області Рогозна А. М. зареєструвала право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 2,00 га, кадастровий номер :03:000:0672, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства на території Стародубівськоїсільської ради Мангушського району Донецької області за межами населених пунктів (номер запису про державну реєстрацію права власності 36366812).

Підставою для такої реєстрації права власності на земельну ділянку зазначено наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року № 1635-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення».

Заперечуючи проти правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, прокурор посилався на те, що наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року № 1635-СГ про надання спірної ділянки відповідачці є підробним, оскільки рішення про передання ОСОБА_1 такої земельної ділянки не приймалось, а наказом за аналогічними реквізитами (номером, датою видання, назвою) надано безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею1,6061 га, кадастровий номер:04:000:1217, яка розташована на території Сонячної сільської ради Волноваського району Донецької області за межами населених пунктів. На підтвердження зазначеного прокурор надав паперову копію електронного документа із системи «ДОК ПРОФ», а саме наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня2020 року № 1635-СГпро надання зазначеної вище земельної ділянки ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 3 Порядку № 1051 Державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях.

Документи в паперовій формі, які створюються під час ведення Державного земельного кадастру, витяги з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру, довідки, що містять узагальнену інформацію про землі (території, викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану), кадастрові плани земельних ділянок та інші документи створюються шляхом роздрукування їх електронної (цифрової) форми за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Під час створення ідентичних за документарною інформацією та реквізитами документів в електронній та паперовій формі кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу.

У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях.

Документи в електронній формі, які створюються на виконання вимог цього Порядку, повинні відповідати вимогам законодавства у сфері електронного документообігу та електронних довірчих послуг.

У пункті 32 Порядку № 1051 зазначено, що документи Державного земельного кадастру з його складовими частинами, які створюються, відображаються та змінюються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Документами Державного земельного кадастру, які створюються під час його ведення, є, зокрема, і поземельні книги (підпункт 4 пункту 31 Порядку № 1051).

Поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру з використанням даних електронного документа. Поземельна книга в електронній (цифровій) формі засвідчується кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора. Незавірені кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора записи у Поземельній книзі в електронній (цифровій) формі вважаються недійсними (пункт 50 Порядку № 1051).

Внесення відомостей до Поземельної книги в електронній (цифровій) формі є внесенням відомостей до Державного земельного кадастру (пункт 51 Порядку № 1051).

До Поземельної книги в електронній (цифровій) формі додаються електронні копії документів, що є підставою для внесення відомостей до неї (пункт 52 Порядку № 1051).

На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

У частинах першій та другій статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» зазначено, що автентифікація - це електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червні 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зауважувала, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Аналогічні процесуальні положення закріплені у частині третій статті 100 ЦПК України та пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України.

Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 травня 2025 року у справі № 199/9897/22 за подібних правовідносин викладено такий висновок: «Наказ про передання земельної ділянки у власність, внесений до електронної системи (Електронний документообіг), існує як електронний документ, має юридичну силу оригіналу, якщо він оформлений відповідно до вимог чинного законодавства. Електронний документ, створений з дотриманням вимог законодавства, має таку ж юридичну силу, як і документ на паперовому носії. У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. Оцінка електронного доказуздійснюється судом на загальних підставах, передбачених статтею 89 ЦПК України.».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, керувався тим, що прокурор не довів належними, достатніми та допустимими доказами неправомірного набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, зокрема на підставі підробного / недійсного/ неіснуючого наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року № 1635-СГ.

Верховний Суд погоджується з наведеними висновками судів з огляду на таке.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном, у пунктах 70-71 наголосив, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник страви, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановили суди, прокурор надав дві копії наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року № 1635-СГ, одна з яких виготовлена з паперового носія, а інша - паперова копія електронного документа системи «ДОК ПРОФ». Паперові оригінали зазначених документів сторони не надали.

Встановивши, що розробка проектно-технічної документації, державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі здійснювалися за ініціативою ОСОБА_1 , у справі наявна відповідна копія наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року № 1635-СГ, який був наданий державному реєстратору для реєстрації права власності відповідачки, суди дійшли загалом обґрунтованих висновків про те, що прокурор не довів належними та допустимими доказами підробку документів, на підставі яких ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0672.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами наявності в електронній системі ГУ Держгеокадастру «ДОК ПРОФ» електронного документа з відмінним змістом, що, на його думку, свідчить про підробку наданого ОСОБА_1 наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 18 березня 2020 року № 1635-СГ, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У зв`язку з військовою агресією та повномасштабним вторгненням держави- агресора на територію України, 24 лютого 2022 року було введено воєнний стан, який триває до цього часу. З 24 лютого 2022 року до 04 березня 2022 року на території Маріупольського району Донецької області, де територіально розміщена спірна земельна ділянка, а також перебувають документи щодо її передання у приватну власність, тривали активні бойові дії, а з 05 березня 2022 року ця територія є тимчасово окупованою рф (перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376).

Згідно з положеннями частин шостої, сьомої статті 81 ЦПК України доказування може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга, четверта статті 83 ЦПК України).

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив фактичні обставини справи, визначив норми матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, та надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, з урахуванням зазначених вище критеріїв оцінки доказів та застосуванням балансу вірогідностей, дійшов загалом обґрунтованого висновку про недоведеність прокурором заявлених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Зазначені вище висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки поданим сторонами доказам, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається прокурор у касаційній скарзі.

Щодо позовних вимог першого заступника керівника Маріупольської' окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області до ДП «Ілліч-Агро Донбас»

Тлумачення частини третьої статті 400, частини другої статті 414 ЦПК України свідчить, що суд касаційної інстанції перевіряє дотримання загальними судами правил юрисдикції незалежно від наявності відповідних доводів у касаційній скарзі; при встановленні порушення правил юрисдикції загальних судів, суд касаційної інстанції закриває провадження у справі повністю або у відповідній частині позовних вимог. У разі встановлення судом, що позовні вимоги за своїм суб`єктним складом повинні розглядатися в господарському судочинстві, суд закриває провадження у справі (повністю або частково), незалежно від доводів касаційної скарги. При цьому розгляд позовних вимог у порядку цивільного судочинства по суті є неможливим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22)).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З огляду на те, що спір у справі, що переглядається, в частині позовних вимог, заявлених прокурором в інтересах органу місцевого самоврядування до ДП «Ілліч-Агро Донбас», є земельним спором між територіальною громадою та юридичною особою, а тому, враховуючи суб`єктний склад сторін, належить до господарської юрисдикції, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільногосудочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, оскаржувані судові рішення судів у частині вимог прокурора до ДП «Ілліч-Агро Донбас» підлягають скасуванню, а провадження у справі у цій частині - закриттю.

Верховний Суд роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи № 205/2140/23 у частині вимог, заявлених до ДП «Ілліч-Агро Донбас», до відповідного суду господарської юрисдикції.

Правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача суми понесених останнім судових витрат під час закриття провадження у справі визначені положеннями частини п`ятої статті 142 ЦПК України, зокрема лише як наслідок необґрунтованих дій позивача.

Таких підстав ДП «Ілліч-Агро Донбас» для відшкодування на його користь судових витрат не зазначало та Верховний Суд не встановив, отже, відсутні правові підстави для стягнення на користь ДП «Ілліч-Агро Донбас» суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

У частинах першій, другій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи наведене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ДП «Ілліч-Агро Донбас», провадження у цій частині підлягає закриттю.

У частині вимог, заявлених до ОСОБА_1 , оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Додаткова постанова Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року про стягнення з органу прокуратури на користь ДП «Ілліч-Агро Донбас» суми судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню як судове рішення, яке є частиною основного судового рішення.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 410, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області до Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про закриття провадження у справі.

Додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року скасувати.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік