17.06.2025 Справа № 363/976/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря Дрозд В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко Олена Володимирівна про визнання протиправним та скасування рішення Литвинівської сільської ради та визнання недійсним державного акту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В. про визнання протиправним та скасування рішення Литвинівської сільської ради та визнання недійсним державного акту. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 05.07.2002 року і по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . 03.02.2006 року ними у шлюбі з її згоди було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано за її чоловіком. За життя ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого все належне йому майно заповів своїм донькам, відповідачам у справі. З метою прийняття спадщини відповідачі, а в подальшому позивач звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В. із заявами про прийняття спадщини. Позивачу нотаріусом було роз`яснено, що вона як пенсіонер за віком може претендувати частку спадкового майна та оголосила перелік майна. Під час оголошення переліку майна позивач дізналася, що земельна ділянка під житловим будинок приватизована її чоловіком та зареєстрована за ним. В подальшому позивачем було з`ясовано, що рішенням Литвинівської сільської ради № 170-23-IV від 07.04.2006 року її чоловіку ОСОБА_5 було виділено у постійне користування земельну ділянку площею 0,38 га за рахунок земель запасу Литвинівської сільської ради, в тому числі площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:234:0157 та 0,13 га для ведення особистого господарства. В той же, час органом місцевого самоврядування під час передачі земельної ділянки ОСОБА_5 , не враховано, що половина будинку на вказаній ділянці належала позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя, і тому така приватизація порушує вимоги ст. 120 Земельного кодексу України, а зважаючи на складений ОСОБА_5 , заповіт, яким він заповів усе своє майно донькам від першого шлюбу, то власниками вказаної земельної ділянка стануть мало відомі для позивача люди. Вважає, що вказані обставини є підставою для скасування оскаржуваного рішення та визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку. На підставі викладеного звернулася до суду та просила визнати протиправним та скасувати рішення Литвинівської сільської ради № 170-23-IV від 07.04.2006 року в частині виділення ОСОБА_5 у постійне користування земельної ділянки площею 0,38 га в с. Лісовичі за рахунок земель запасу Литвинівської сільської ради в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 625860 виданий 24.11.2009 року на земельну ділянку кадастровий номер :08:234:0157.

В подальшому від представника позивача через підсистему «Електронний суд» до суду надійшла заява про зміну предмету позову, згідно якої вказала, що в процесі збору доказів з`ясувалося, що в оспорюваному державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 625860 від 24.11.2009 року невірно зазначено номер оспорюваного рішення Литвинівської сільської ради від 07.04.2006 року, яке стало підставою для виділення земельної ділянки у постійне користування ОСОБА_5 . Відтак, просила змінити предмет позову по справі в частині виключно зміни номера оскаржуваного рішення Литвинівської сільської ради з «№ 170-23-IV» на «№ 176-23-IV»; визнати протиправним та скасувати рішення Литвинівської сільської ради від 07.04.2006 року № 176-23-IV, в частині про виділення у постійне користування земельної ділянки площею 0,38 га в с. Лісовичі за рахунок земель запасу Литвинівської сільської ради в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 ; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 625860, виданий 24.11.2009 року кадастровий номер :08:234:0157.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2024 року по справі відкрито провадження, в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.07.2024 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позові. Орім того, представник позивача у судовому засіданні зазначила, що чоловіком позивача за життя таємно без погодження з позивачем було приватизовано земельну ділянку, чим порушено її права щодо спільного сумісного майна подружжя, а саме на належну їй частину житлового будинку. Вважає, що приватизація земельної ділянки не мала відбуватися таємно від позивача (дружини), яка є співвласницею житлового будинку, а тому заперечує щодо доводів представника відповідачів, що приватизацією не порушено права позивача. Також, наголосила, що виданий ОСОБА_5 оспорюваний державний акт є сфальсифікованим, незаконним та нікчемним, оскільки містить посилання на рішення, яким останньому земельна ділянка не виділялася. Просила суд не зважаючи на відсутність у позові посилання на те, що оспорюваний державний акт є сфальсифікованим, незаконним та нікчемним, оскільки таких обставин на момент подачі позовної заяви не було відомо, при прийнятті рішення надати належну правову оцінку цьому питанню, послуговуючись тим, що нікчемний, незаконний та сфальсифікований не має бути визнаний законним та правомірним. Відтак, враховуючи, що права позивача приватизацією земельної ділянки були порушені, яка є незаконною, не чинною, не існує рішення на підставі якого вона мала бути проведена, просила рішення Литвинівської сільської ради від 07.04.2006 року № 176-23-IV про виділення земельної ділянки у постійне користування площею 0,38 га визнати протиправним та скасувати, а також визнати недійсним державний акт. Позивач у судовому засіданні доводи представника підтримала, інших пояснень не надала.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник адвокат Борусевич С.Й. в судове засідання не з`явилися, від представника через підсистему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання, в якому просив провести судове засідання призначене на 17.06.2025 року на 10 год. 00 хв. за відсутності відповідачів та їх представника. Окрім того, представником відповідачів до суду було подано відзив на позовну заяву в якому посилаючись на норми СК України та практику Верховного суду України, Верховного Суду зазначив, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. При цьому, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. ст. 120 ЗК України, 377 ЦК України. Отже, право на земельну ділянку у позивача могло виникнути виключно у разі виникнення спору у подружжя щодо поділу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться на ній та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди. Вважає, що згідно обставин зазначених у позові, жодні права позивача у зв`язку з прийняттям оскаржуваного рішення та видачею державного акту про право власності на земельну ділянку не порушенні. Позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 11.01.2024 року видано приватним нотаріусом КМНО Кондратенко О.В. належить право на 1/2 частину житлового будинку, який у свою чергу знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :08:234:0157, яка належала ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності. При цьому, позивач не позбавлена можливості оформлення права на частину земельної ділянки у розмірі частки права власності у житловому будинку з надвірними будівлями у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України (тобто права власності на 1/2 частину земельної ділянки). Враховуючи викладене просив в задоволенні позовних відмовити та стягнути з позивача на користь відповідачів понесені судові витрати.

В подальшому представником відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 адвокатом Борусевич С.Й. до суду були подані додаткові пояснення, в яких окрім вже викладених доводів у відзиві зазначив, що право власності на частину земельної ділянки, пропорційне частці в будинку, на яке має право позивач та відповідачі не оспорюється, не порушується та не ставиться під сумнів. При цьому, заявляючи вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, позивач позбавляє себе права на спірну земельну ділянку, а тому обраний спосіб захисту для позивача не буде ефективним. Права позивача на земельну ділянку не порушенні, адже остання не позбавлена можливості здійснити, реалізувати своє право шляхом державної реєстрації прав на земельну ділянку пропорційно права на будинковолодіння над спірною ділянкою. В той же час скасування та визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, та державного акту про право власності на земельну ділянку призведе до обмеження права на ділянку позивача. Посилаючись на викладене просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко Олена Володимирівна в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви в яких просила розглядати справу за їх відсутності за наявними в ній документами.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Судом встановлено, що 05.07.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 764.

03.02.2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 744, за яким ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_5 придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З вказано договору встановлено, що житловий будинок було придбано ОСОБА_5 зі згоди його дружини ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2006 року зареєстровано за ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 01.06.2021 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ).

13.07.2009 року ОСОБА_5 склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2534, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

11.01.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В. видано свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за № 48, за яким посвідчено, що ОСОБА_1 , яка є тим з подружжя, яка пережила чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить частка у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчено цим свідоцтвом складається з житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., 03.02.2006 року за реєстровим № 744.

04.03.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 304 за яким посвідчено, що спадкоємцем на 1/6 обов`язкову частку зазначеного у цьому свідоцтві ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 . Спадщина, на яку в указаній частині видано це свідоцтво складається з частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., 03.02.2006 року за реєстровим № 744. Свідоцтво про право на спадщину на 1/12 частку у праві власності на житловий будинок видано ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом підставами позову позивач зазначає, що її чоловік ОСОБА_5 за життя приватизував земельну ділянку на якій розташований будинок, на що вказує рішення Литвинівської сільської ради від 07.04.2006 року № 176-23-IV. В той же, час органом місцевого самоврядування під час передачі земельної ділянки ОСОБА_5 , не враховано, що половина будинку на вказаній ділянці належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя, і тому така приватизація порушує вимоги ст. 120 Земельного кодексу України. На переконання позивача, вказані обставини є підставою для скасування оскаржуваного рішення та визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку.

Крім того, представник позивача у судовому засіданні просила суд не зважаючи на відсутність у позові посилання на те, що оспорюваний державний акт є сфальсифікованим, незаконним та нікчемним, оскільки таких обставин на момент подачі позовної заяви не було відомо, при прийнятті рішення надати належну правову оцінку цьому питанню, послуговуючись тим, що нікчемний, незаконний та сфальсифікований не має бути визнаний законним та правомірним.

Так, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 625860 ОСОБА_5 на підставі рішення Литвинівської сільської ради 23 сесії 4 скликання № 170 від 07.04.2006 року є власником земельної ділянки площею 0,2500 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :08:234:0157.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 набув право власності на вказаний будинок та земельну ділянку під час перебування у шлюбі із позивачем, однак спірна земельна ділянка набута останнім у приватну власність шляхом безоплатного придбання із земель державної або комунальної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 118 ЗК України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм вказує на те, що орган місцевого самоврядування має повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність виключно зі складу земель комунальної власності. Також орган місцевого самоврядування може передати у приватну власність земельну ділянку, яка перебуває в користуванні відповідної фізичної особи відповідно до положень п. «а» ч. 3 ст. 116 ЗК України.

Статтями 34,71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 130/2319/17-ц.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7(зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficiessolocedit» - збудоване на землі слідує за нею.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 , не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Суд зауважує, що під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

11.01.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В. видано свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за № 48, за яким посвідчено, що ОСОБА_1 , яка є тим з подружжя, яка пережила чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить частка у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчено цим свідоцтвом складається з житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., 03.02.2006 року за реєстровим № 744.

Отже, позивачу на підставі вказаного свідоцтва належить право на 1/2 частку житлового будинку, який у свою чергу знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :08:234:0157, яка належала покійному ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності.

При цьому, позивач не позбавлена можливості оформлення права на частину земельної ділянки у розмірі частки права власності у житловому будинку з надвірними будівлями у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Право власності на частину земельної ділянки, пропорційне частці в будинку, на яке має право позивач, спадкоємцями за заповітом не оспорюється, не порушується та не ставиться під сумнів.

При цьому, заявляючи вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, позивач позбавляє себе права на спірну земельну ділянку, а тому обраний спосіб захисту для позивача не буде ефективним.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/7164/19.

Надаючи оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Позивач обираючи спосіб захисту, не врахувала позасудовий порядок оформлення права власності на частину спірної земельної ділянки.

У судовому засіданні позивач вказала, що жодних дій з метою оформлення права власності на частину спірної земельної ділянки не вчиняла та до відповідних органів не зверталася, про що і не встановлено судом з наявних у матеріалах справи доказів.

З огляду на викладене, слідує, що права позивача на земельну ділянку не порушенні, адже остання не позбавлена можливості здійснити, реалізувати своє право шляхом державної реєстрації прав на земельну ділянку пропорційно права на частку в житловому будинку над спірною ділянкою. В той же час скасування та визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, та державного акту про право власності на земельну ділянку призведе до обмеження права на ділянку позивача, про що є слушними доводи представника відповідачів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).

Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

У даному випадку під час судового розгляду позивачем та її представником не доведено належними та допустимими доказами порушення прав позивача, не зазначено спосіб їх відновлення у випадку задоволення вимог в обраний позивачем спосіб, не доведено наявності підстав для визнання протиправним і скасування рішення Литвинівської сільської ради та визнання недійсним державного акту.

Також слід звернути увагу, що у відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому доводи представника позивача, що чоловіком позивача за життя таємно без погодження з позивачем було приватизовано земельну ділянку, чим порушено її права щодо спільного сумісного майна подружжя, а саме на належну їй частину житлового будинку, суд оцінює критично, з підстав не доведення та не надання суду жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 використовуючи своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки діяв, як стверджує представник позивача «таємно». Позивач як учасник спільної сумісної власності на будинок не була позбавлена можливості використати своє право щодо безоплатної приватизації земельної ділянки під житловим будинком, у тому числі належної їй частки.

У судовому засіданні позивач зазначила, що оформленням документів у їх сім`ї займався її чоловік, а тому вона не була обізнана, щодо такої приватизації, проте виключно такі доводи не можуть бути підставою для визнання недійсним державного акту.

Також, представник позивач наголошувала, що виданий ОСОБА_5 оспорюваний державний акт є сфальсифікованим, незаконним та нікчемним, оскільки містить посилання на рішення, яким останньому земельна ділянка не виділялася. Просила суд не зважаючи на відсутність у позові посилання на те, що оспорюваний державний акт є сфальсифікованим, незаконним та нікчемним, оскільки таких обставин на момент подачі позовної заяви не було відомо, при прийнятті рішення надати належну правову оцінку цьому питанню, послуговуючись тим, що нікчемний, незаконний та сфальсифікований не має бути визнаний законним та правомірним.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 625860 ОСОБА_5 на підставі рішення Литвинівської сільської ради 23 сесії 4 скликання № 170 від 07.04.2006 року є власником земельної ділянки площею 0,2500 га розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :08:234:0157.

Відповідно до листа Архівного відділу Вишгородської районної адміністрації від 31.07.2024 року № 05-04/326 та доданої до нього копії рішення 23 сесії Литвинівської сільської ради від 07.04.2006 року № 170-23-IV, останнє відомостей стосовно гр. ОСОБА_5 не містить. Натомість, згідно листа Архівного відділу Вишгородської районної адміністрації від 08.05.2024 року № 05-04/226 та доданої до нього копії рішення 23 сесії Литвинівської сільської ради від 07.04.2006 року № 176-23-IV, саме на підставі цього рішенням ОСОБА_5 було виділено земельну ділянку.

Водночас, слід наголосити, що виключно з підстав зазначення в державному акті іншого номеру рішення ніж на підставі якого такий державний акт було видано не може бути безумовною підставною для визнання його недійсним та свідчити про його сфальсифікованість та незаконність, а такі обставини мають бути доведені в сукупності з іншими докази.

Окрім того, відповідних вимог позивачем з обґрунтуванням їх відповідними нормами права та належними докази порушено не було, а виключно представником позивач наголошено під час судового засідання.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Будь-яких заяв зі сторони позивача щодо зміни предмету чи підстав позову суду не подано.

При цьому судом враховуються положення ч.3 ст.12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, тобто сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них, в іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони, тобто доказування є юридичним обов`язком сторін, зокрема і позивача; принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження№14-400цс19).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

В силу положень ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Щодо відшкодування витрат відповідачів на правову допомогу судом зазначається наступне.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, представником відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокатом Борусевич С.Й. на підтвердження понесених витрат ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на правову жодного доказу, окрім ордеру, суду не надано, як і не подано заяву до закінчення судових дебатів про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

За таких обставин суд вважає необґрунтованою вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу, що має наслідком відмови в її задоволенні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-13, 76-83, 88, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко Олена Володимирівна про визнання протиправним та скасування рішення Литвинівської сільської ради та визнання недійсним державного акту відмовити.

Повний текст рішення суду складений 24 червня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві, 09.11.2002 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ).

Відповідачі: Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області (код , адреса: Київська область, Вишгородський район, с-ще Димер, вул. Соборна, 19), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві, 22.05.2003 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , паспорт серії НОМЕР_7 виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в місті Києві, 20.12.2001 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ).

Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко Олена Володимирівна (адреса: 04210, м. Київ, вул. Левка Лук`яненка, 18).

Суддя І.Ю. Котлярова