ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1520/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача Панової М.С.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури Кравченка Андрія Григоровича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2024 року в складі судді Семіряд І.В. по справі № 638/12189/21 за позовом керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, про витребування майна, скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, про витребування майна, скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у липні 2019 року Харківська місцева прокуратура № 2 звернулась у порядку господарського судочинства з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, ПП «Учбово-виробничий центр», ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування п. 24 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20 вересня 2017 року № 757/17, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 24 вересня 2018 року, що укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна ХМР та ПП «Учбово виробничий центр», витребування у ОСОБА_1 на користь територіальної громади нежитлових приміщень підвалу № ІІ, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІІІв, ІІІг, загальною площею 59,2 кв м, які розташовані у буд. літ. «А-Б» за адресою: АДРЕСА_1 .

При розгляді вказаної справи судом встановлено, що спірні нежитлові приміщення на підставі договору оренди № 4168 від 29 грудня 2016 року між Управлінням комунального майна та приватизації ХМР і ПП "Учбово-виробничий центр" перебували в останнього в оренді. Підприємство звернулось до Управління комунального майна за дозволом на приватизацію приміщень. Відповідно до п. 24 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20 вересня 2017 року № 757/17 міська рада дозволила ПП "Учбово-виробничий центр" приватизувати вказані приміщення шляхом викупу.

24 вересня 2018 року між ПП "Учбово-технічний центр" та Управлінням комунального майна та приватизації ХМР укладено договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень. У подальшому право власності на спірні нежитлові приміщення перейшло до ПП «Спецтехніка» на підставі договору купівлі- продажу від 28 січня 2019 року, а вже 29 січня 2019 року на підставі договору купівлі- продажу № 32 - до ОСОБА_1 .

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21 квітня 2021 року у справі № 922/2246/19 позов прокурора задоволено частково, визнано незаконним та скасовано п. 24 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20 вересня 2017 року №757/17, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 24 вересня 2018 року, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ПП «Учбово-виробничий центр».

Оскільки спірні нежитлові приміщення вибули з комунальної власності на підставі п. 24 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання та договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, які скасовані у судовому порядку у справі № 922/2246/19 через їх незаконність, волі територіальної громади м. Харкова на таке відчуження не було.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача.

Враховуючи, що спірне майно вибуло з власності територіальної громади поза волею власника, воно підлягає витребуванню у ОСОБА_1 в комунальну власність зі скасуванням державної реєстрації її права власності.

Просив витребувати у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення підвалу № ІІ, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІІІв, ІІІг, загальною площею 59,2 кв м, розташовані у буд. літ. «А-Б» за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Галіщевої О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45259664 від 29 січня 2019 року з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна; стягнути судовий збір на користь Харківської обласної прокуратури.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2024 року у задоволенні позову керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачка є добросовісним набувачем спірних нежитлових приміщень, користується ними з 1999 року, на момент придбання нею у власність цих приміщень жодних відомостей у Реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек не було, як і судових спорів щодо таких приміщень. Отже, ОСОБА_1 на час придбання спірних приміщень не могла встановити, що вони вибули з володіння Харківської міської ради незаконно або щодо них існує спір, а ПП «Спецтехніка» не мало права відчужувати приміщення. Під час придбання майна відповідачка правомірно очікувала, що продавець мав право ними розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Задоволення позову про витребування майна матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 25 грудня 2024 року заступник керівника обласної прокуратури Кравченко А.Г. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов прокурора в частині витребування у ОСОБА_1 нежитлових приміщень; судові витрати за подання позову та апеляційної скарги відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні нежитлові приміщення вибули з комунальної власності незаконно, що підтверджено у судовому порядку у справі № 922/2246/19, волі Харківської міської територіальної громади на вибуття не було. Здійснення міською радою права власності, зокрема розпорядження майном, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади. ПП «Учбово-виробничий центр» отримано спірне майно в оренду лише 29 грудня 2016 року, а вже 05 травня 2017 року подано заяву про надання дозволу на приватизацію. Тобто на момент звернення до міської ради ПП «Учбово-виробничий центр» достеменно знало, що жодних поліпшень спірного майна не здійснювало. ОСОБА_1 не могла не знати, що продавець спірного майна ПП «Учбово-виробничий центр», директором якого вона була, набув його у власність 24 вересня 2018 року з порушенням порядку приватизації. У подальшому, 28 січня 2019 року спірне майно перепродано ПП «Спецтехніка», засновником якого та кінцевим беніфеціарним власником також була ОСОБА_1 , і вже наступного дня 29 січня 2019 року між ПП «Спецтехніка» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірного майна. ОСОБА_1 з моменту першого незаконного вибуття спірного майна на користь ПП «Учбово-виробничий центр» було достеменно відомо про порушення процедури приватизації, тож вона не може вважатися добросовісним набувачем. Умови та порядок приватизації порушено органом місцевого самоврядування, а також наявна протиправна поведінка самого покупця ПП «Учбово-виробничий центр», який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, про що ОСОБА_1 як директору цього підприємства було достеменно відомо. Встановлені судами обставини укладання на підставі незаконного рішення про приватизацію договору купівлі-продажу є достатніми підставами для задоволення віндикаційного позову.

27 лютого 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Відзив мотивовано тим, що вона є добросовісним набувачем спірних приміщень, має право на постійне користування ними ще з 1999 року; позивачем не доведено, що існує справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з витребуванням її майна, та її інтересами як особами, яка зазнає такого втручання. Задоволення позову про витребування майна матиме наслідком покладення на добросовісного набувача індивідуального й надмірного тягаря, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 , яка підтриимала апеляційну ск5аргу, відповідачку ОСОБА_1 , яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Безпосередньо під цією квартирою розташовані підвальні приміщення площею 64,5 кв м, які за згодою органу місцевого самоврядування з 1999 року використовувались ОСОБА_1 та її родиною як підсобні, що підтверджується довідкою Управління комунального майна та приватизації № 4640 від 12 серпня 1999 року, довідкою ОГПО-8 № 8/745 від 15 серпня 2000 року, довідкою головного лікаря Санітано- епідеміологічної станції № 3.1/1186 від 26 серпня 1999 року, листом голови ради багатодітних сімей від 25 березня 1999 року (а.с. 98-101 том 1).

17 липня 2001 року рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова внесено зміни до рішення виконкому від 26 вересня 2000 року № 168/37 у п. 1 «Передано у постійне користування сім`ї ОСОБА_1 нежитлове приміщення підвальне, за адресою: АДРЕСА_1 , площа 64,5 кв м для використання його як підсобне» (а.с. 102 том 1).

З довідки № 164 від 12 квітня 1999 року житлово-експлуатаційної дільниці № 21 вбачається, що підвал площею 64,5 кв м, який знаходиться під квартирою АДРЕСА_3 , має єдиний вхід (через підлогу) з коридору цієї квартири та є невід`ємною частиною квартири. Підвал передбачено проектом, будувався та експлуатувався одночасно з будинком. Комунікації потребують ремонту, ОСОБА_1 у разі доприватизації зобов`язалась відремонтувати приміщення і утримувати їх у належному стані (а.с. 103).

У липні 2019 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 2 Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ПП "Учбово-виробничий центр" та фізичної особи ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення, визнання договору недійсним та повернення майна (справа № 922/2246/19).

У ході розгляду вказаної справи судами встановлено, зокрема, наступне.

29 грудня 2016 року між Управлінням комунального майна та приватизації і ПП "Учбово-виробничий центр" укладено договір оренди № 4168 на нежитлові приміщення підвалу № ІІ, III, ІІІа, ІІІб, ІІІв, ІІІг, загальною площею 59,2 кв м, розташовані в будинку літ. "Б" за адресою: АДРЕСА_1 , які належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 грудня 2016 року № 900 "Про передачу в оренду нежитлових приміщень".

05 травня 2017 року ПП "Учбово-виробничий центр" звернулося до Управління комунального майна та приватизації з листом № 6696, в якому просило дозволити приватизацію вказаних нежитлових приміщень шляхом викупу.

На підставі рішення Харківської міської ради від 20 вересня 2017 року проведено відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова згідно з додатками 1, 2 (пункт 56 додатку 1).

Згідно з пунктом 24 додатку 1 до вказаного рішення нежитлові приміщення підвалу № ІІ, III, ІІІа, ІІІб, ІІІв, ІІІг, розташовані за адресою: м. Харків, вулиця Римарська, 8, літ. "Б" загальною площею 59,2 кв м підлягали приватизації шляхом викупу ПП "Учбово-виробничий центр".

24 вересня 2018 року між ПП "Учбово-технічний центр" в особі директора ОСОБА_1 та Управлінням комунального майна та приватизації укладено договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Галіщевою О. А. та зареєстровано в реєстрі за № 692 (а.с. 32-37).

25 вересня 2018 року складено акт приймання-передачі № 5637-В-С, відповідно до якого ПП "Учбово-технічний центр" прийнято продані 24 вересня 2018 року шляхом викупу нежитлові приміщення цокольного поверху №№ ІІ, III, ІІІа, ІІІб, ІІІв, ІІІг, в житловому будинку літ. "А-Б", загальною площею 59,2 кв м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , оціночною вартістю 163 498,80 грн разом з ПДВ.

12 жовтня 2018 року право власності на вказані приміщення зареєстровано за ПП «Учбово-технічний центр».

У подальшому 28 січня 2019 року право власності на нежитлові приміщення підвалу № ІІ, III, ІІІа, ІІІб, ІІІв, ІІІг, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 59,2 кв м, на підставі договору купівлі-продажу № 29 перейшло до ПП "Спецтехніка".

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, кінцевим бенефіціарним власником та засновником ПП «Спецтехніка» є ОСОБА_1

29 січня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу № 32 право власності на вказані приміщення перейшло до ОСОБА_1 (а.с. 38, 39-43 том 1)

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21 квітня 2021 року у справі № 922/2246/19 позов прокурора задоволено частково. Визнано незаконним і скасовано пункт 24 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 20 вересня 2017 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24 вересня 2018 року, зі скасуванням його державної реєстрації. Провадження у справі № 922/2246/19 в частині вимог про витребування у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради спірних нежитлових приміщень підвалу закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України через непідвідомчість спору у цій частині господарському суду. Здійснено розподіл судових витрат (а.с. 19-31 том 1).

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 07 вересня 2021 року рішення Господарського суду Харківської області від 21 квітня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/2246/19 від 24 вересня 2019 року постанову Східного апеляційного господарського суду від 07 вересня 2021 року і рішення Господарського суду Харківської області від 21 квітня 2021 року скасовано в частині визнання незаконним і скасування пункту 24 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20 вересня 2017 року № 757/17. Прийнято у цій частині нове рішення, яким у позові відмовлено через неефективність обраного прокурором способу захисту порушеного права в частині визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. В решті постанову Східного апеляційного господарського суду від 07 вересня 2021 року і рішення Господарського суду Харківської області від 21 квітня 2021 року у справі № 922/2246/19 залишено без змін (а.с. 229-233 том 1).

Судові рішення у справі № 922/2246/19 в частині задоволення позовних вимог мотивовані тим, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем; у наведеному випадку наявна протиправна поведінка самого покупця-орендаря (ПП "Учбово-виробничий центр"), який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна звернувся до органів місцевого самоврядування з відповідною заявою. Закриваючи провадження у справі в частині витребування у ОСОБА_1 спірного нерухомого майна, суд виходив із того, що використання спірних нежитлових приміщень вказаною особою не пов`язується з її діяльністю як підприємця; спір у цій частині стосується прав та інтересів зазначеної фізичної особи і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.

Викуп орендарем орендованого ним приміщення, виходячи з положення статті 11, статті 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» може бути лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.

Продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкурентності продажу, передбачених статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до приписів статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ч.1). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч.2). Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, оскільки між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі

№ 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

При цьому, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Воля територіальної громади, як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 916/2130/15.

Розпорядження майном органом місцевого самоврядування не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може бути оцінено як вираження волі територіальної громади, тому відчужене таким чином майно підлягає поверненню на підставі статті 388 ЦК України. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 922/2592/19.

Як зазначено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 січня 2021 року у справі № 922/623/20, повернення у власність територіальної громади майна (приміщення), незаконно відчуженого (шляхом викупу) фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке відчуження відбувалося у передбачений чинним законодавством спосіб та сприяло досягненню максимального економічного ефекту від продажу об`єкта комунальної власності.

Згідно з положеннями статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Пунктами 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Європейського суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце «непропорційне втручання» у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Крім того, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, розглядаючи справу № 922/623/20, зазначив, що у даному випадку позбавлення відповідача майна не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності, оскільки викуп орендованого майна відповідачем здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а саме пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", внаслідок недобросовісних дій самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою.

Покупець, укладаючи спірний договір купівлі-продажу шляхом приватизації орендованого нежитлового приміщення, та достовірно знаючи, що поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, ним здійснені не були, не міг не усвідомлювати, що такі дії суперечать пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), зміст якого є загальнодоступним, чітким і зрозумілим. Безумовна участь покупця у приватизації орендованого майна шляхом викупу, без дотримання з його боку умов, передбачених законом щодо поліпшення такого майна, не може вважатися "законним і обґрунтованим очікуванням" у розумінні Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 березня 2021 року у справі № 922/1009/20, від 13 квітня 2021 року у справі № 922/3852/19, від 01 квітня 2021 року у справі № 922/250/20.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, відчуження нежитлових приміщень Харківською міською радою відбулось з порушенням вимог законодавства щодо порядку приватизації, що встановлено судовими рішеннями у господарській справі № 922/2246/19, якими договір купівлі-продажу цього майна визнано недійсним. Встановлені судами преюдиційні факти щодо вибуття з комунальної власності нежитлових приміщень поза волею територіальної громади м. Харкова при розгляді цієї справи не підлягають доказуванню.

Отже, доводи суду про те, що ОСОБА_1 як останній власник приміщень є добросовісним набувачем, не можуть бути підставою для відмови в позові про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України, адже майно вибуло з володіння власника без його волі.

При цьому, до тверджень суду та відповідачки про її добросовісність при придбанні спірних приміщень колегія суддів ставиться критично, виходячи з наступного.

З встановлених судом обставин справи № 922/2246/19 та цієї справи вбачається як порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, так і наявність недобросовісної поведінки самого покупця ПП "Учбово-технічний центр", який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, що неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з відповідною заявою. На час укладення договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень від 24 вересня 2018 року між Управлінням комунального майна та приватизації і ПП "Учбово-технічний центр", визнаного в подальшому судом недійсним, ОСОБА_1 була директором вказаного підприємства, тож була достеменно обізнана про відсутність підстав для приватизації. Через чотири місяці, 28 січня 2019 року, право власності на спірні нежитлові приміщення на підставі договору купівлі-продажу № 29 перейшло до ПП "Спецтехніка", кінцевим бенефіціарним власником та засновником якого також є ОСОБА_1 . І вже наступного дня, 29 січня 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу № 32 право власності на вказані приміщення перейшло до ОСОБА_1 як фізичної особи. З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 було відомо про відсутність підстав для приватизації та допущені при цьому порушення, а також про весь ланцюг відчуження спірного майна, і набуваючи у власність спірне майно вона усвідомлювала або повинна була усвідомлювати наслідки своїх дій. Отже, позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна.

Постійне користування ОСОБА_1 спірними приміщеннями з 1999 року не свідчить про її добросовісність під час набуття їх у власність, та відносини з постійного користування не відносяться до предмету спору у даній справі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин рішення суду в частині вимоги про витребування майна підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цієї вимоги.

Апеляційна скарга прокурора не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідачки. У прохальній частині прокурор просить задовольнити позов частково, лише в частині вимоги про витребування майна. Отже, підстав для перегляду, зміни чи скасування рішення суду в частині цієї вимоги немає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні позову Харківською обласною прокуратурою сплачено судовий збір у розмірі 4722,48 грн (а.с. 1 том 1), при поданні апеляційної скарги 5666,98 грн (а.с. 12 том 2).

Оскільки позов підлягає задоволенню в частині майнової вимоги про витребування майна, з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір за подання позову (2452,48 грн, тобто 1,5% ціни позову) та апеляційної скарги в розмірі (2452,48 х 150% х 0,8 = 2942,97 грн) загалом 5395,45 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури Кравченка Андрія Григоровича задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні вимоги про витребування майна - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, про витребування майна, скасування державної реєстрації права власності - задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради (, місцезнаходження: м. Харків, майдан Конституції, 7) нежитлові приміщення підвалу № ІІ, ІІІ, ІІІа, ІІІб, ІІІв, ІІІг, загальною площею 59,2 кв м, розташовані у буд. літ. «А-Б» за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Харківської обласної прокуратури (, місцезнаходження: м. Харків, вулиця Б. Хмельницького, 4) судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 5395 (п`ять тисяч триста дев`яносто п`ять) грн 45 коп.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова