ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року

м. Київ

справа № 361/9327/20

провадження № 61-9280св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко Олег Валерійович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року у складі судді Василишина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ»), приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненка О. В., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовну заяву обґрунтував тим, що 28 грудня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), перейменоване в подальшому на Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150 000,00 дол. США строком до 30 грудня 2022 року включно. 28 грудня 2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» укладено іпотечний договір № 5629, предметом якого є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельних ділянок від 28 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О. В., зареєстрованого в реєстрі за №4921, згідно з яким іпотекодавець набув у власність дві земельні ділянки загальною площею 0,1158 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 саме: земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер: :00:017:0017, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (предмет іпотеки) та земельну ділянку площею 0,0158 га, кадастровий номер :00:017:1017, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Вказував, що одночасно з укладанням договору купівлі-продажу земельних ділянок, 28 грудня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, площею 240,30 кв. м, що розташована на земельній ділянці площею 0,10 га, про що вказано у пункті 18 вказаного договору. Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 4918. Зазначене нерухоме майно набуте ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_4 та відповідно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 2, за яким передано право вимоги за кредитним договором від 28 грудня 2007 року №0 ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Також 13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за іпотечним договором від 28 грудня 2007 року № 5629 ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Зазначав, що 03 червня 2019 року йому стало відомо, що за даними з публічної кадастрової карти України відомості про земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017, відсутні. Здійснивши самостійний пошук він з`ясував, що межі належної йому земельної ділянки змінені шляхом поділу на дві ділянки, а саме: площею 0,98 га та площею 0,002 га з присвоєнням нових кадастрових номерів.

Указував, що 05 червня 2019 року ОСОБА_4 отримала витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019, який свідчить про те, що власником земельних ділянок значиться ОСОБА_2 , державна реєстрація земельних ділянок площею 0,98 га та площею 0,002 га проведена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, розробленої 02 травня 2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ГеоФекторі» (далі - ТОВ «ГеоФекторі»), внаслідок чого новоствореним земельним ділянкам присвоєні нові кадастрові номери: земельна ділянка площею 0,098 га має кадастровий номер :01:017:0124, а земельна ділянка площею 0,002 га має кадастровий номер :01:017:0125.

17 лютого 2020 року з Інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 200588055 ОСОБА_1 стало відомо, що 11 квітня 2019 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О. В. прийнято рішення № 46496975 від 16 квітня 2019 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017 за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Підставою виникнення права власності є іпотечний договір №4937, виданий 28 грудня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В.; виписка з договору відступлення права вимоги, серія та номер 649-650 від 13 лютого 2012 року, виданий приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е. В.; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер 731 від 10 травня 2017 року, вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер: 735510/10/05/2017 від 10 травня 2017 року, видавник ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

19 квітня 2019 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О. В. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 662, за яким ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» продало, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017, за адресою: АДРЕСА_1 .

Також вказував, що відповідно до пункту 2 цього договору купівлі-продажу право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 квітня 2019 року за № 31203928, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 106. За даними інформаційної довідки №200588055 значиться, що об`єкт нерухомого майна 106 закрито. Закриття відбулося в наслідок поділу земельної ділянки 30 травня 2019 року.

У подальшому, 26 квітня 2019 року після набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 написав заяву про поділ земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер :00:17:0017 на дві окремі земельні ділянки. 02 травня 2019 року на замовлення ОСОБА_2 виготовлена технічна документація із землеустрою щодо поділу земельних ділянок, виконавцем якої є ТОВ «ГеоФекторі». 28 травня 2019 року відділом у місті Броварах Міськрайонного управління у Броварському районі та місті Броварах Головного управління Держгеокадастру у Київській області скасовано кадастровий номер :00:017:0017 на земельну ділянку площею 0,10 га Державному земельному кадастрі та проведена державна реєстрація новостворених земельних ділянок в Державному земельному кадастрі за новими кадастровими номерами: земельна ділянка площею 0,098 га, кадастровий номер :01:017:0124, та земельна ділянка площею 0,002 га, кадастровий номер :01:017:0125.

30 травня 2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Броварської міської ради Богдановою О. Г. на підставі витягів Державного земельного кадастру на новостворені земельні ділянки, скасовано об`єкт нерухомого майна № 106 (земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер :00:17:0017) та проведена державна реєстрація права власності на новостворені земельні ділянки (кадастровий номер :01:017:0124 та кадастровий номер :01:017:0125), утворені шляхом поділу, внаслідок чого ОСОБА_2 став власником новостворених об`єктів нерухомого майна: земельна ділянка площею 0,098 га (інформаційна довідка № 23756765) та земельна ділянка площею 0,002 га (інформаційна довідка №205101876).

20 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,002 га, кадастровий номер :01:017:0125, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Саверою Л. Л. за реєстровим № 405.

З огляду на викладені обставини, позивач вважав, що перехід права власності на земельну ділянку (предмет іпотеки) до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» відбувся незаконно з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», яким визначено, що передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. У пункту 5.2.1 іпотечного договору від 28 грудня 2007 року передбачено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Отже, сторони іпотечного договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя. Проте позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору. Разом з тим, договір про задоволення вимог іпотекодержателя відсутній, оскільки не укладався ні між позивачем та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», ні між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк».

Підставою для виникнення права власності у ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» зазначено іпотечний договір номер 4937, виданий 28 грудня 2007 року, видавник: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко О. В., однак договір іпотеки не є підставою, що підтверджує виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно. Законною підставою для набуття права власності міг бути виключно договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Оскільки, іпотечний договір без укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не є підставою для набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, а є лише передумовою для укладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, доказів що на момент прийняття рішення про державну реєстрацію права власності проводилась оцінка предмета іпотеки немає, а відтак приватним нотаріусом не були дотримані положення статті 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, у приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Іваненка О. В. були відсутні правові підстави для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Крім того, у порушення вимог чинного законодавства при здійсненні реєстраційних дій приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко О. В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав щодо земельної ділянки, на якій розташована нежитлова будівля, площею 240,30 кв.м, право власності на яку належить ОСОБА_1 і яка не є предметом іпотеки.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненко О. В. № 46496975, прийняте 16 квітня 2019 року, згідно з яким внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31203928 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на підставі договору іпотеки № 5629;

- витребувати на свою користь у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,098 га, кадастровий номер :01:017:0124 та у ОСОБА_3 земельну ділянку 0,002 га, кадастровий номер :01:017:0125.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О.В. від 16 квітня 2019 року № 46496975 щодо проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на підставі іпотечного договору від 28 грудня 2007 року № 5629, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О. В. та зареєстрованого у реєстрі № 4937. Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0980 га, кадастровий номер :01:017:0124, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0020 га, кадастровий номер :01:017:0125, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по - 4 203, 87 грн з кожного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки у порушення підпункту 5.2.1 пункту 5.2 договору іпотеки від 28 грудня 2007 року окремий договір про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ОСОБА_1 не укладався, то у ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» були відсутні, передбачені іпотечним договором та статтею 37 Закону України «Про іпотеку», підстави для звернення до приватного нотаріуса (державного реєстратора) із заявою про перереєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», а у приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області, в свою чергу, відсутні правові підстави для прийняття рішення від 16 квітня 2019 року № 46496975 про реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Тож, оспорюване рішення державного реєстратора підлягає скасуванню.

Водночас, суд першої інстанції, установивши, що спірне нерухоме майно вибуло з власності позивача ОСОБА_1 поза його волею і ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не мало право його відчужувати, дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0980 га, кадастровий номер :01:017:0124, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0020 га, кадастровий номер: :01:017:0125, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненка О. В. про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - відмовлено.

Ухвалюючи додаткове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненка О. В., суд першої інстанції виходив із того, що у справах про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності приватний нотаріус є неналежним відповідачем, а належним відповідачем є особа, за якою зареєстроване право власності на спірне майно.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим; суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У червні 2024 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, та постановах Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19, від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16, від 22 лютого 2021 року у справі № 344/16105/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 201/1669/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували, що відповідно до пункту 5.2 іпотечного договору позасудове врегулювання може здійснювати як на підставі окремого договору так і на підставі іпотечного застереження в порядку Закону України «Про іпотеку», а розділ № 5 іпотечного договору є і застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а визначення такого способу, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, є можливим способом, передбаченим статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що не виключає задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками;

- помилково послались на відсутність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки тлумачення положень розділу 5 в сукупності зі змістом норм статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та положення розділу 4 Іпотечного договору необхідно розуміти як іпотечне застереження, як не потребує складення сторонами окремого договору про застування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки;

- не звернули увагу на те, що державним реєстратором - приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О. В. при реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017, були дотримані вимоги пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у редакції, чинній на час проведення державної реєстрації на спірне майно;

- проігнорували, що укладаючи іпотечний договір від 28 грудня 2007 року № 5629, позивач погодився з тими умовами договору, які передбачають, що у разі невиконання або неналежного виконання ним зобов`язань за кредитним договором до іпотекодержателя переходить право власності на предмет іпотеки, що є згодою позивача на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин;

- не звернули увагу на те, що заявник є добросовісним набувачем спірного майна;

- здійснили втручання у мирне володіння заявником спірним майном без сплати йому будь-якої компенсації.

Також у касаційній скарзі заявник просив суд, стягнути з позивача понесені ним судові витрати, які складаються зі сплаченої суми судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в загальному розмірі 42 6670,60 грн (18 287,40 + 24 383,20), а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Крім того, разом із касаційною скаргою ОСОБА_2 подав до Верховного Суду заяву про зупинення дії рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року, яке обґрунтував тим, що витребування спірного майна на користь позивача наділяє останнього правом щодо розпорядження цим майном на власний розсуд, що в разі його відчуження призведе до невідворотних наслідків.

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду нову заяву про зупинення дії рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року, яке обґрунтував тим, що у серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 січня 2021 року у справі № 361/9327/20. Розгляд клопотання у суді першої інстанції призначено на 06 листопада 2024 року. Крім того, на платформі оголошень OLX.UA розташоване оголошення про продаж земельних ділянок кадастровий номер :00:017:0017 та :01:017:0124. Зазначені обставини, на думку заявника, свідчать про намагання ОСОБА_1 усунути перешкоди розпорядження спірним майном.

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 28 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху, надано заявнику строк для усунення недоліків касаційної скарги, саме надання доказів сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Броварського міськрайонного суду Київської області матеріали справи № 361/9327/20; відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення дії рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У серпні 2024 року матеріали справи № 361/9327/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення дії рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 150 000,00 дол США, з кінцевим терміном повернення до 30 грудня 2022 року.

Також 28 грудня 2007 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О. В. посвідчено договір купівлі-продажу земельних ділянок, зареєстрований у реєстрі № 4921, за яким ОСОБА_6 продав ОСОБА_1 земельні ділянки загальною площею 0,1158 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 : ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:017:0017, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель; ділянка, площею 0,0158 га, кадастровий номер :00:017:1017, для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, 28 грудня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 4918, за яким ОСОБА_1 набув у власність нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним вище кредитним договором від 28 грудня 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 28 грудня 2007 року укладено іпотечний договір № 5629, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненком О. В. та зареєстрований у реєстрі № 4937. З підстав посвідчення іпотечного договору приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу внесено заборону, зареєстровану за номером 4938.

Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:017:0017, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до розділу 4 іпотечного договору сторони (АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ) погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Згідно з пунктом 5.1 цього іпотечного договору, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Підпунктами 5.2.1, 5.2.2 пункту 5.2 іпотечного договору передбачено, що позасудове врегулювання здійснюється один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

13 лютого 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» укладено договір факторингу № 2, за яким передано право вимоги за кредитним договором від 28 грудня 2007 року № 0 ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Надалі, 10 травня 2017 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» направило на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень основного зобов`язання, за яким вимагало сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 травня 2017 року складає 217 194,35 дол. США. Також цією вимогою попереджено іпотекодавця про намір у порядку статей 35, 36 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтями 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Іваненка О. В. від 16 квітня 2019 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 квітня 2019 року № 163759752 підставою виникнення права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення серія та номер: 73, виданий 10 травня 2017 року, вимога про усунення порушень основного зобов`язання серія та номер: 735510/10/05/2017, видана 10 травня 2017 року, видавник ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», виписка по договору відступлення права вимоги серія та номер: 649-650, виданий 13 лютого 2012 року, видавник Саєнко Е. В. приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу, іпотечний договір серії та номер: 4937, виданий 28 грудня 2007 року, видавник Іваненко О. В. приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу.

Так, 18 квітня 2019 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулося до приватного нотаріуса з листом-повідомленням про виключення заборони з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 28 грудня 2007 року, а саме, земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:017:0017, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Виключення заборони мотивовано тим, що ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» реалізував своє право та задовольнив вимоги іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яке відбулося 11 квітня 2019 року, підтвердженням чого є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 163759752 від 16 квітня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 106, номер запису про право власності 31203928. На підставі вищевикладеного зобов`язання за кредитним договором припинено.

19 квітня 2019 року між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О. В. та зареєстрований у реєстрі № 662, згідно з яким продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :00:017:0017, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судами встановлено, що після набуття права власності на спірну земельну ділянку, ОСОБА_2 26 квітня 2019 року написав заяву про поділ земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер :00:17:0017, на підставі статті 79-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) на дві окремі земельні ділянки згідно з кадастровими планами та технічною документацією.

02 травня 2019 року на замовлення ОСОБА_2 виготовлена технічна документація із землеустрою щодо поділу земельних ділянок, виконавцем якої є ТОВ «ГеоФекторі».

28 травня 2019 року відділом у місті Броварах Міськрайонного управління у Броварському районі та місті Броварах Головного управління Держгеокадастру у Київській області скасовано кадастровий номер: :00:017:0017 на земельну ділянку, площею 0,10 га в Державному земельному кадастрі та проведена державна реєстрація новостворених земельних ділянок в Державному земельному кадастрі за новими кадастровими номерами: земельна ділянка площею 0,098 га, кадастровий номер :01:017:0124 та земельна ділянка площею 0,002 га, кадастровий номер :01:017:0125.

Надалі, 30 травня 2019 року державним реєстратором Виконавчого комітету Броварської міської ради Богдановою О. Г. на підставі витягів з Державного земельного кадастру на новостворені земельні ділянки, скасовано об`єкт нерухомого майна № 106 (земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер :00:17:0017) та проведена державна реєстрація права власності на новостворені земельні ділянки (кадастровий номер :01:017:0124, кадастровий номер :01:017:0125), утворені шляхом поділу, внаслідок чого ОСОБА_2 став власником новостворених об`єктів нерухомого майна: земельна ділянка площею 0,098 га (інформаційна довідка № 23756765) та земельна ділянка площею 0,002 га (інформаційна довідка № 205101876).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 грудня 2020 року № 237567265 земельна ділянка площею 0,098 га, кадастровий номер :01:017:0124, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2

20 червня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Саверою Л. Л. та зареєстрований у реєстрі № 405, за умовами якого ОСОБА_3 придбала у власність земельну ділянку площею 0,0020 га, кадастровий номер :01:017:0125, для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 березня 2020 року № 205101876 земельна ділянка площею 0,002 га, кадастровий номер :01:017:0125, належить на праві приватної власності ОСОБА_3

29 травня 2020 року нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Щодо вимог про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 28 грудня 2007 року, то застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 24 січня 2006 року.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

При цьому згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 2020 року.

Стаття 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (уразі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору), ненадання такого договору реєстратору та залишення без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким Закон пов`язує можливість переходу права власності, дії реєстратора щодо реєстрації за іпотекодержателем права власності на спірне майно, не можна вважати законними. Подібних висновків дійшли Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №199/1276/17 та Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2020 року у справі № 61-2266св19.

Щодо вимог про витребування спірного майна

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд,дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки у порушення підпункту 5.2.1 пункту 5.2 договору іпотеки від 28 грудня 2007 року окремий договір про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ОСОБА_1 не укладався, то у ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» були відсутні, передбачені іпотечним договором та статтею 37 Закону України «Про іпотеку», підстави для звернення до приватного нотаріуса (державного реєстратора) із заявою про перереєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», а у приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області, в свою чергу, відсутні правові підстави для прийняття рішення від 16 квітня 2019 року № 46496975 про реєстрацію права власності на спірне майно за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ». Тож, оспорюване рішення державного реєстратора підлягає скасуванню.

Водночас, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, установивши, що спірне нерухоме майно вибуло з власності позивача ОСОБА_1 поза його волею і ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не мало право його відчужувати, дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0980 га, кадастровий номер :01:017:0124, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0020 га, кадастровий номер: :01:017:0125, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій здійснили втручання у мирне володіння заявником спірним майном без урахування його добросовісності та без сплати йому будь-якої компенсації, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судами попередніх інстанцій обставини та застосовані правові норми, не виявлено невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Витребування спірного майна, зокрема, у ОСОБА_2 є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також Верховний Суд звертає увагу на те, що заявник в рамках цієї цивільної справи не заявляв вимог про стягнення компенсації за шкоду внаслідок витребування спірного майна, таке питання судами попередніх і інстанцій не вирішувалось.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідно до пункту 5.2 іпотечного договору позасудове врегулювання може здійснювати як на підставі окремого договору так і на підставі іпотечного застереження в порядку Закону України «Про іпотеку», а розділ № 5 іпотечного договору є і застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а визначення такого способу, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, є можливим способом, передбаченим статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що не виключає задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками; також аргументи касаційної скарги про те, що суди помилково послались на відсутність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки тлумачення положень розділу 5 в сукупності зі змістом норм статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та положення розділу 4 Іпотечного договору необхідно розуміти як іпотечне застереження, як не потребує складення сторонами окремого договору про застування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником змісту договору іпотеки від 08 грудня 2008 року та положень Закону України «Про іпотеку».

Аналіз змісту договору іпотеки від 08 грудня 2008 року (т. 1 а. с. 26-27), свідчить про те, що його підпунктом 5.2.1 чітко визначено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання може здійснюватися виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Натомість сама назва розділу № 5 договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» не замінює собою зміст окремих положень цього розділу.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/12047/16-ц.

Посилання у касаційній скарзі стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, та постановах Верховного Суду від 28 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19, від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16, від 22 лютого 2021 року у справі № 344/16105/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 201/1669/21 є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що державним реєстратором - приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О. В. при реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер :00:017:0017, були дотримані вимоги пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у редакції, чинній на час проведення державної реєстрації на спірне майно, є безпідставними, оскільки загалом спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій у цій справі обставинами.

Аргументи касаційної скарги про те, що укладаючи іпотечний договір від 28 грудня 2007 року № 5629, позивач погодився з тими умовами договору, які передбачають, що у разі невиконання або неналежного виконання ним зобов`язань за кредитним договором до іпотекодержателя переходить право власності на предмет іпотеки, що є згодою позивача на перехід права власності (відчуження) до іпотекодержателя в майбутньому у разі настання чітко визначених обставин, Верховний Суд також відхиляє, оскільки за умовами договору іпотеки, позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю мала здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору (підпункт 5.2.1 договору іпотеки (т. 1 а. с. 26-27).

Разом з тим, у цій справі встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався ні між позивачем та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ні між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк».

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що спірне майно вибуло з власності позивача поза його волею.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявниці з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Водночас Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник