КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 361/993/25
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8642/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іоніцоя-Доценка Олега Павловича на ухвалу судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року (суддя Василишин В.О.) про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

у січні 2025 року заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи подану заяву, заявниця зазначала, що з 7 листопада 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 5 листопада 2015 року. Під час перебування у шлюбі в них народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області №204 від 29 березня 2016 року встановлено місце проживання малолітніх дітей разом з нею.

Заявниця посилалась на те, що ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні доньки, виховання та піклування здійснюється лише нею, що підтверджується актом обстеження житлових умов від 12 жовтня 2023 року, а також заявами її сусідок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Заявниця зазначала, що вона звернулась до суду з даною заявою про встановлення факту самостійного догляду за дитиною з метою подання рапорту про звільнення з військової служби на підставі підпункту «ґ» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок», оскільки одним із документів, що надає підстави для звільнення з військової служби, є рішення суду, яким підтверджується факт самостійного виховання нею дитини.

Заявниця стверджувала, що подальше проходження нею військової служби може зашкодити інтересам дитини, яка залишиться без батьківського піклування.

Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року у відкритті провадження відмовлено, оскільки вимоги заявниці не підлягають розгляду у порядку окремого провадження.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Іоніцой-Доценко

О.П. просить ухвалу судді скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неправильну оцінку судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права.

Представник заявниці вважає, що суддя першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності у заявниці спору про право з приводу звільнення з військової служби, оскільки відсутні факти порушення, оспорювання чи невизнання прав чи законних інтересів заявниці. Разом з тим, підставою звернення до суду з даною заявою слугувала необхідність отримати документ, що дає їй підстави звільнитися з військової служби, а саме судове рішення, яке неможливо отримати в інший осіб, окрім звернення до суду з відповідною заявою. Крім того, у заявниці не може бути спору про право з ТЦК та СП, оскільки останній не є суб`єктом отримання такого права, а лише в межах своїх повноважень може приймати рішення про звільнення з військової служби чи відмову у такому звільненні.

Також, представник заявниці вважає безпідставним посилання судді першої інстанції на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, оскільки правовідносини, що склались у справі № 201/5972/22 не є подібними до тих, що виникли у даній справі, оскільки норми права, на які посилається заявниця набули чинності 18 травня 2024 року, тоді як справа № 201/5972/22 стосується правовідносин, які діяли станом на серпень 2022 року, і правовий висновок, зроблений у вказаній справі, містить аналіз норм права, що діяли саме у той проміжок часу.

Крім цього, представник заявниці посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21, згідно якого заяви про встановлення фактів самостійного виховання дитини мають розглядатись судами цивільної юрисдикції у встановленому ЦПК України порядку.

Представник заявниці зазначає, що за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту у судовому порядку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість розгляду такого питання лише в межах розгляду справи у позовному провадженні, при наявності спору між батьками щодо зміни обсягу їх батьківських прав та обов`язків. Суддя першої інстанції не врахував те, що заявницею доводиться факт того, що батько дитини ОСОБА_3 не приймає жодної участі у вихованні доньки, при цьому інші працездатні члени сім`ї у дитини відсутні. Крім цього, у дитини діагностовано скаліоз третього ступеню, у зв`язку з чим догляд за дитиною є необхідним.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника заявниці ОСОБА_1 - адвоката Іоніцоя-Доценка О.П., який апеляційну скаргу підтримав, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі суддя першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку існує спір про право заявниці на звільнення з військової служби, передбачене статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Також, суддя першої інстанції виходив з того, що вимога про встановлення факту, що заявниця самостійно виховує дитину, не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованої особи щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявниці, вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження дій чи рішень щодо відмови компетентних органів у звільнені військовослужбовця з військової служби у запас, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Також, обґрунтовуючи підстави відмови у відкритті провадження по справі, суддя

першої інстанції посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, згідно якої для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька обмежуються або припиняється, тому, оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу можливості користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує.

Проте, повністю погодитися з висновком судді першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

За частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час

народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23, від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 та інших.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 виснувала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам виснує, що в цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність

архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такими ж критеріями керувалася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18, від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21.

У справі, яка є предметом перегляду, заявниця просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу - матері, яка самостійно виховує дитину, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби.

В оскаржуваній ухвалі, суддя першої інстанції посилається на правовий висновок, сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації.

Велика Палата Верховного Суду зробила такий висновок:

«Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

За установлених обставин факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим така заява має бути залишена без розгляду».

Разом з цим, правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22, ґрунтувалась на загальних нормах, які врегульовували питання встановлення юридичного факту на час виникнення спірних правовідносин (звернення до суду із заявою у серпні 2022 року та її вирішення судом 09 грудня 2022 року), на які не поширювались положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року та яким статтю 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в новій редакції.

Наведений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 підхід щодо встановлення факту самостійного виховання дитини, як юридичного факту, був обґрунтований з урахуванням мети, для якої заявник

просив установити цей факт у сукупності з установленими в справі обставинами, за якими між батьками дитини був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, яким вони узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина, а також іншими обставинами, які свідчили про неможливість встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

Водночас, з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21).

Суддя першої інстанції не звернув увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року, статтю 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в новій редакції.

Зокрема, частиною 12 вказаної норми визначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що наведена правова позиція Великої Палати Верховного Суду була сформулювала у справі за інших правовідносин, які виникли і були вирішені судом по суті до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», а отже, правовідносини в справі № 201/5972/22 не є подібними до правовідносин у цій справі.

У справі, що переглядається, до суду звернулася військовослужбовиця із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту самостійного виховання нею дитини з метою встановлення за певного соціально-правового статусу - матері, яка самостійно виховує дитину, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби.

З наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.12).

Рішенням Броварського міськрайнного суду Київської області від 5 листопада 2015 року у цивільній справі № 361/5971/15-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний (с.с.13).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Броварської міської ради від 29 березня 2016 року № 204 надано висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, враховуючи інтереси дітей (с.с.14).

Консультативним висновком спеціаліста Центру хребта «Respine» від 9 січня 2025 року ОСОБА_2 встановлено Z-подібний сколіоз ІІІ ступеню (с.с.29).

Як вбачається з військового квитка серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 30 березня 2023 року перебуває на військовій службі у лавах Збройних Сил України (с.с.24-26).

ОСОБА_2 у заяві посилалась на абзац 5 підпункту 3 пункту 12 статті 26 Закону

України «Про військовий обов`язок і військову службу», як на підставу звільнення з військової служби під час дії воєнного стану.

Відповідно до абзацу 5 підпункту 3 пункту 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час воєнного стану військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Диспозиція зазначеної норми містить імперативний припис стосовно того, що підставою звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Верховний Суд у постанові від 2 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 дійшов наступних висновків:

«В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.

Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.

Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях».

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі, вважаючи, що дана справа не підлягає розгляду у порядку окремого провадження.

Щодо висновку судді про наявність спору про право, то колегія суддів вважає його передчасним, оскільки суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх заінтересованих осіб, якими є батько дитини, або орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює

мати самостійне виховання та утримання дитини, та чи існує спір з даного питання між батьками.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, не встановив всі фактичні обставини, що мають значення для справи, що призвело постановлення помилкової ухвали, яка підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іоніцоя-Доценка Олега Павловича задовольнити.

Ухвалу судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2025 року скасувати, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення направити до Броварського міськрайонного суду Київської області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук