ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 199/9893/22

провадження № 61-7698св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області,

відповідачі: ОСОБА_1 , Дочірнє підприємство «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року та заступника керівника Донецької обласної прокуратури на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2023 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року у складі колегії суддів Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Дочірнього підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ДП «Ілліч-Агро Донбас») про витребування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 10 грудня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державний реєстратор юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Бежин Д. Ю. зареєстрував право власності відповідачки ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 2,00 га, кадастровий номер :03:000:1163, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів (номер запису про державну реєстрацію права власності 34633041).

Підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку зазначено наказ Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Донецькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Донецькій області) від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення».

Водночас відповідно до наданої ГУ Держгеокадастру у Донецькій області копії наказу за аналогічними реквізитами (номером, датою видання) ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.

Прокурор зазначав, що згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області листом від 23 грудня 2022 року № 10-5-0.3-2300/2-22 відповідачка ОСОБА_1 зверталася до управління з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 19 липня 2019 року № 3403-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, що перебуває у запасі Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовний розмір 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Проте наказом від 21 жовтня 2019 року № 5361-СГ ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області з кадастровим номером :03:000:1163 та наданні цієї земельної ділянки у власність.

Вважав, що надалі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не приймало наказів відносно ОСОБА_1 щодо надання у власність земельної ділянки, а отже, земельна ділянка вибула з державної власності поза її волею.

Також зазначав, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору оренди землі від 18 грудня 2019 року № 628 ОСОБА_1 передала спірну земельну ділянку в оренду ДП «Ілліч-Агро Донбас» на 10 років.

Посилаючись на те, що орган місцевого самоврядування дотепер з об`єктивних причин не вжив жодних заходів щодо звернення до суду з позовом про повернення земельної ділянки у комунальну власність, перший заступник керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області просив суд:

витребувати у ОСОБА_1 та ДП «Ілліч-Агро Донбас» земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га, кадастровий номер :03:000:1163, що розташована на території Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області;

скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права оренди ДП «Ілліч-Агро Донбас» на земельну ділянку із кадастровим номером :03:000:1163, припинивши право оренди на цю земельну ділянку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 15 серпня 2023 року у задоволенні позову першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області відмовив.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що факт неправомірності набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку не випливає із закону, водночас правомірність її набуття у власність презюмується, що позивач не спростував належними доказами.

У рішенні суду зазначено про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами того, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 була вчинена на підставі підробленого (неіснуючого) наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, тобто, що вибула з володіння власника не з його волі.

Також місцевий суд зазначив, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права оренди не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вирішення вимоги позову про витребування земельної ділянки.

У серпні 2023 року ДП «Ілліч-Агро Донбас» звернулося до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська додатковим рішенням від 31 серпня 2023 року стягнув з Донецької обласної прокуратури на користь ДП «Ілліч-Агро Донбас» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заява ДП «Ілліч-Агро Донбас» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованою, а розмір понесених судових витрат доведеним. Місцевий суд не погодився із доводами прокурора про неспівмірність заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки їх розмір цілком відповідає обсягу та складності фактично наданих послуг, а також значенню справи для відповідача.

Не погодившись з рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2023 року та додатковим рішенням цього ж суду від 31 серпня 2023 року, заступник керівника Донецької обласної прокуратури оскаржив їх в апеляційному порядку.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 26 березня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури задовольнив частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 31 серпня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області задовольнив частково.

Витребував у ОСОБА_1 на користь Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області земельну ділянку, площею 2,00 га, кадастровий номер :03:000:1163, сільськогосподарського призначення, що розташована на території Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь Донецької обласної прокуратури судові витрати, понесені позивачем у судах першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 6 202,50 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд, встановивши, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 була здійснена на підставі підробленого (неіснуючого) рішення органу державної влади, тобто її вибуття з володіння власника відбулося не з його волі, враховуючи, що земельна ділянка набута відповідачкою безоплатно, дійшов висновку про наявність підстав для витребування у ОСОБА_1 на користь Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області спірної земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України.

На думку суду апеляційної інстанції, права та інтереси власника, якого позбавили володіння земельною ділянкою внаслідок протиправних дій, перевищують інтереси набувача, який набув право власності на майно безоплатно, тому відсутні підстави вважати, що витребування земельної ділянки є надмірним тягарем для ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки в орендаря ДП «Ілліч-Агро Донбас», скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію права оренди ДП «Ілліч-Агро Донбас» на земельну ділянку та припинення права оренди на неї, апеляційний суд, враховуючи презумпцію правомірності правочину, встановлену статтею 204 ЦК України, керувався тим, що станом на час укладення договору оренди та на час розгляду справи право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за орендодавцем ОСОБА_1 , нікчемність договору оренди землі від 18 грудня 2019 року не встановлена, вимогу про визнання договору оренди недійсним позивач не заявляв, договір укладено у письмовій формі та проведено його державну реєстрацію.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У травні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року, в якій заявниця просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявниця зазначає пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України), а саме, що апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Також у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статей 328, 387, 388 ЦК України, стосовно витребування землі сільськогосподарського призначення за наявності незаконних та суперечливих дій державного органу, уповноваженого на передання земельних ділянок у власність.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій по різному застосовують статті 328, 387, 397 ЦК України у тотожних справах, стороною в яких є ДП «Ілліч-Агро Донбас».

Заявниця посилається на те, що апеляційний суд зробив висновок щодо невидання наказу про передачу у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 з порушенням статей 78, 95 ЦПК України, проігнорувавши недопустимість наданих прокурором доказів щодо затвердження проекту землеустрою ОСОБА_2 та відмови ОСОБА_1 у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки.

Посилається на те, що ухвала апеляційного суду про витребування доказів прийнята з порушенням норм процесуального права, зокрема, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів; прокурор не обґрунтував у апеляційній скарзі підстав неможливості надання доказів до суду першої інстанції.

На її думку, дії ГУ Держгеокадастру у Донецькій області щодо спірної земельної ділянки свідчать про те, що: управління надало дозвіл на розробку проекту, погодило проектну документацію із землеустрою, оскільки без цих дій державний земельний реєстратор не мав би повноважень реєструвати вперше земельну ділянку в ДЗК; управління вперше зареєструвало земельну ділянку в ДЗК 10 вересня 2019 року на підставі документації із землеустрою ОСОБА_1 , управління не мало правових підстав для невидання наказу щодо неї, хоча мало б зробити це не пізніше 24 вересня 2019 року без будь-яких додаткових заяв, та видало засвідчену копію наказу щодо ОСОБА_1 ; управління не мало правових підстав для видання наказу про відмову у наданні у власність земельної ділянки та не повідомило заявницю про цю відмову.

ОСОБА_1 вважає, що наведені обставини свідчать, що волевиявлення держави щодо передання спірної земельної ділянки було спрямоване на її вибуття, але апеляційний суд вказане не взяв до уваги. Отже, прокурор не довів незаконність вибуття з володіння держави спірної земельної ділянки належними та допустимими доказами.

Факт неправомірності набуття відповідачем права власності на землю не випливає із закону, водночас позивачем не доведено неправомірність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, що підтверджується висновками суду першої інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд не дотримався положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нівелював будь-які передбачені законодавством гарантії рівності прав у земельних відносинах, оскільки фізична особа розраховує на належне виконання державним органом своїх функцій, не має повноважень щодо перевірки його діяльності чи втручання в його роботу, але може втратити своє право власності на підставі дій / твердження цього органу.

Також у травні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга заступника керівника Донецької обласної прокуратури на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року, в якій прокурор просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до ДП «Ілліч-Агро Донбас», ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 02 листопада 2022 року у справі № 922/3166/20, від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18.

Заявник зазначає, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки стосується вибуття не однієї або двох, а сотень земельних ділянок, площею 300,00 га, за підробленими документами.

Прокурор мотивує скаргу тим, що суди, відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ДП «Ілліч-Агро Донбас», безпідставно не застосували статті 387, 388 ЦК України щодо витребування земельної ділянки від особи, яка без рішення власника зареєструвала за собою право оренди; не застосували статтю 391 ЦК України щодо усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом скасування державної реєстрації оренди, на яку власник не давав згоди; неправильно застосували статті 203, 215 ЦК України, безпідставно вважаючи, що власник замість витребування майна та усунення перешкод має заявляти вимогу про визнання недійсним договору оренди.

Зазначає про невмотивованість висновку про неможливість витребування земельної ділянки на користь ДП «Ілліч-Агро Донбас», розташованої на тимчасово окупованій території, оскільки законодавство не містить заборони витребування землі незалежно від її розташування на тимчасово окупованій території; тимчасово окупована територія залишається частиною території України, а майнові права на них підлягають державному захисту; виконання рішення про витребування земельної ділянки полягає у внесенні записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (скасування записів щодо незаконного володільця та внесення даних про право власності), для внесення яких не потрібно виходити на місцевість, проводити огляди тощо.

Отже, прокурор вважає висновки суду про наявність об`єктивних перешкод у виконанні рішення безпідставними.

У липні 2024 року до Верховного Суду від ДП «Ілліч-Агро Донбас» надійшов відзив на касаційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури, в якому відповідач зазначає, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Також у відзиві зазначено, що у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції ДП «Ілліч-Агро Донбас» очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн, та відповідні докази надасть у строки, передбачені ЦПК України.

У вересні 2024 року до Верховного Суду від заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити без задоволення її касаційну скаргу, а постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Касаційні скарги заступника керівника Донецької обласної прокуратури та ОСОБА_1 подано до Верховного Суду у травні 2024 року.

Верховний Суд ухвалою від 26 червня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Донецької обласної прокуратури та витребував цивільну справу з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.

У липні 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 12 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Верховний Суд ухвалою від 29 квітня 2025 року зупинив провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 199/9897/22 (провадження №61-14436сво24).

Верховний Суд ухвалою від 21 травня 2025 року поновив провадження у справі № 199/9893/22.

Верховний Суд ухвалою від 21 травня 2025 року справу призначив до судового розгляду колегією в складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,00 га, у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області (а. с. 29, т. 1).

ГУ Держгеокадастру у Донецькій області наказом від 19 липня 2019 року № 3403-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовний розмір 2,00 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а. с. 26, т. 1).

01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність, в якому також просила передати їй у власність земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:1163, площею 2,00 га (рілля), із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області, за межами населених пунктів (а. с. 28, т. 1).

ГУ Держгеокадастру у Донецькій області наказом від 21 жовтня 2019 року № 5361-СГ відмовило ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області, площею 2,00 га, кадастровий номер :03:000:1163, для ведення особистого селянського господарства, та наданні цієї земельної ділянки у власність через невідповідність землевпорядної документації вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою (а. с. 27, т. 1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 грудня 2022 року рішенням державного реєстратора юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Бежина Д. Ю. від 10 грудня 2019 року у реєстрі було зареєстровано право власності (номер запису 34633041) на земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:1163, площею 2,00 га, за ОСОБА_1 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ (а. с. 9, т. 1).

18 грудня 2019 року між ДП «Ілліч-Агро Донбас» і ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № 628, за умовами якого ОСОБА_1 передала ДП «Ілліч-Агро Донбас» у платне користування земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:1163, для ведення особистого селянського господарства, площею 2,00 га, строком на 10 років (а. с. 12 - 14, т. 1).

Рішенням державного реєстратора юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Корнілова Н. О. від 24 грудня 2019 року право оренди земельної ділянки, кадастровий номер :03:000:1163, на підставі договору оренди землі від 18 грудня 2019 року № 628 зареєстровано за ДП «Ілліч- Агро Донбас» (номер запису про інше речове право 34855071 від 20 грудня 2019 року).

Водночас відповідно до іншого наказу від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовний розмір 2,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_2 (а. с. 10, т. 1).

ДП «Ілліч-Агро Донбас» 07 червня 2022 року звернулося із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Головного управління Національної поліції України та Служби безпеки України у зв`язку з тим, що в результаті бойових дій втратило доступ до офісу, в якому перебували всі установчі документи підприємства, печатка, штампи, дозволи, ліцензії та інша розпорядча документація, підприємству завдано значну матеріальну шкоду. На підставі цієї заяви 07 червня 2022 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження за № 0001220 (а. с. 67, 68, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, З частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа має бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спірні правовідносини стосуються правомірності набуття права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :03:000:1163, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області.

Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Верховний Суд зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю (частина перша статті 152 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із статтею 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно- правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Процедура державної реєстрації земельної ділянки визначена Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок № 1051).

Відповідно до пункту 107 Порядку № 1051 (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49 - 54 цього Порядку.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється, зокрема, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи (пункт 109 Порядку № 1051).

Пункт 110 Порядку № 1051 передбачає, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); електронний документ.

Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

До поземельної книги в паперовій формі додається засвідчена копія рішення, яке є підставою для внесення відомостей до неї (пункт 112 Порядку № 1051).

У пункті113 Порядку №1051 встановлено, що Державний кадастровий реєстратор в день отримання інформації про зареєстровані речові права на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносить відомості про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних зазначеного Реєстру до поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

У справі, що переглядається, суди встановили, що 10 грудня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державний реєстратор юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Бежин Д. Ю. зареєстрував право власності відповідачки ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 2,00 га, кадастровий номер :03:000:1163, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів (номер запису про державну реєстрацію права власності 34633041).

Підставою для такої реєстрації права власності на земельну ділянку зазначено наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення».

Заперечуючи проти правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, прокурор посилався на те, що наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ про надання у власність спірної земельної ділянки відповідачці є підробним, оскільки рішення про передання останній земельної ділянки не приймалось, а наказом за аналогічними реквізитами (номером, датою прийняття) надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 1051 Державний земельний кадастр ведеться на електронних та паперових носіях.

Документи в паперовій формі, які створюються під час ведення Державного земельного кадастру, витяги з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру, довідки, що містять узагальнену інформацію про землі (території), викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану), кадастрові плани земельних ділянок та інші документи створюються шляхом роздрукування їх електронної (цифрової) форми за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Під час створення ідентичних за документарною інформацією та реквізитами документів в електронній та паперовій формі кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу.

У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях.

Документи в електронній формі, які створюються на виконання вимог цього Порядку, повинні відповідати вимогам законодавства у сфері електронного документообігу та електронних довірчих послуг.

У пункті 32 Порядку № 1051 зазначено, що документи Державного земельного кадастру є його складовими частинами, які створюються, відображаються та змінюються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру.

Документами Державного земельного кадастру, які створюються під час його ведення, є, зокрема, і поземельні книги (підпункт 4 пункту 31 Порядку № 1051).

Поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру з використанням даних електронного документа. Поземельна книга в електронній (цифровій) формі засвідчується кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора. Не завірені кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора записи у поземельній книзі в електронній (цифровій) формі вважаються недійсними (пункт 50 Порядку № 1051).

Внесення відомостей до поземельної книги в електронній (цифровій) формі є внесенням відомостей до Державного земельного кадастру (пункт 51 Порядку № 1051).

До поземельної книги в електронній (цифровій) формі додаються електронні копії документів, що є підставою для внесення відомостей до неї (пункт 52 Порядку № 1051).

На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

У частинах першій та другій статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» зазначено, що автентифікація - це електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зауважувала, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Аналогічні процесуальні положення закріплені у частині третій статті 100 ЦПК України та пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України.

Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 травня 2025 року у справі № 199/9897/22 за подібних правовідносин викладено висновок: «Наказ про передання земельної ділянки у власність, внесений до електронної системи (Електронний документообіг), існує як електронний документ, має юридичну силу оригіналу, якщо він оформлений відповідно до вимог чинного законодавства. Електронний документ, створений з дотриманням вимог законодавства, має таку ж юридичну силу, як і документ на паперовому носії. У разі виявлення розбіжностей між відомостями на електронних та паперових носіях пріоритет мають відомості на паперових носіях. Оцінка електронного доказу здійснюється судом на загальних підставах, передбачених статтею 89 ЦПК України.».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди, суд першої інстанції керувався тим, що прокурор не довів належними, достатніми та допустимими доказами неправомірного набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, зокрема на підставі підробного / недійсного / неіснуючого наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 була здійснена на підставі підробленого (неіснуючого) рішення органу державної влади, тобто її вибуття з володіння власника відбулося не з його волі, отже, дійшов висновку про наявність підстав для витребування у ОСОБА_1 на користь Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області спірної земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України.

Верховний Суд не погоджується з наведеним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном, у пунктах 70, 71 наголосив, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), вебсайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У матеріалах справи, що переглядається в касаційному порядку, наявні дві копії наказу ГУ Держгеокадастру від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ, які суттєво відрізняються за своїм змістом.

Одна з копій виготовлена з паперового носія, який був підставою для здійснення оспорюваної державної реєстрації права власності на земельну ділянку, інша - паперова копія електронного документа системи «ДОК ПРОФ». Паперові оригінали зазначених документів сторони не надали.

Установивши, що розробка проектно-технічної документації, державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі здійснювалися за ініціативою ОСОБА_1 , у справі наявна відповідна копія наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ, який був наданий державному реєстратору для реєстрації права власності відповідачки, суд першої інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про те, що прокурор не довів належними та допустимими доказами підробку документів, на підставі яких ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1163.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення апеляційним судом статей 78, 95 ЦПК України щодо оцінки доказів колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У зв`язку з військовою агресією та повномасштабним вторгненням держави- агресора на територію України, 24 лютого 2022 року було введено воєнний стан, який триває до цього часу. З 24 лютого 2022 року до 04 березня 2022 року на території Маріупольського району Донецької області, де територіально розташована спірна земельна ділянка, а також перебувають документи щодо її передання у приватну власність, тривали активні бойові дії, а з 05 березня 2022 року ця територія є тимчасово окупованою рф (перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376).

Згідно з положеннями частин шостої, сьомої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга, четверта статті 83 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини п`ятої статті 100 ЦПК України якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги щодо відсутності у суду повноважень у певних випадках витребовувати докази з власної ініціативи, оскільки така можливість передбачена, зокрема, статтями 81, 100 ЦПК України.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 27 лютого 2024 року з власної ініціативи витребував у ГУ Держгеокадастру у Донецькій області копії усіх наявних доказів (письмових документів, заяв фізичних осіб тощо) щодо видання (невидання) наказів:

від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», яким, зокрема, ОСОБА_1 надано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 2,00 га; у разі якщо такий наказ не видавався необхідно надати належним чином завірену письмову інформацію з посиланням на докази (відповідний реєстр тощо);

від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», яким ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Республіканської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовним розміром 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства;

від 19 липня 2019 року № 3403-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», яким, зокрема, ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовним розміром 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства;

від 21 жовтня 2019 року № 5361-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки», яким відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Темрюцької сільської ради Нікольського району Донецької області, розмір 2,00 га, кадастровий номер :03:000:1163, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та наданні цієї земельної ділянки у власність через невідповідність землевпорядної документації вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою.

На виконання зазначеної ухвали суду ГУ Держгеокадастру у Донецькій області 14 березня 2024 року надіслало на адресу Дніпровського апеляційного суду лист разом із фотокопіями наказів, зокрема, від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», від 19 липня 2019 року № 3403-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», від 21 жовтня 2019 року № 5361-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки», засвідчені копії яких були надані прокурором до суду першої інстанції.

У листі також зазначено, що у зв`язку з повномасштабною військовою агресією рф проти України та введенням воєнного стану в Україні управління перемістилося із міста Краматорська до міста Полтави. На сьогодні територія Краматорської міської територіальної громади є територією можливих / активних бойових дій, у зв`язку з чим ГУ Держгеокадастру у Донецькій області позбавлене можливості вивезти до міста Полтави архівні справи (у паперовій формі) у повному обсязі, зокрема за 2019 - 2020 роки.

З огляду на викладене зазначення у листі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області про те, що воно не видавало наказ щодо надання у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , не свідчить, що наказ від 01 жовтня 2019 року № 4826-СГ «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», копію якого прокурор надав до суду першої інстанції, є підробленим чи недійсним.

Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2024 року у справі № 199/3188/23 (провадження № 61-13811св24), від 25 листопада 2024 року у справі № 199/9914/22 (провадження № 61-995св24), від 05 лютого 2025 року у справі № 199/9920/22 (провадження № 61-14456св24), від 12 лютого 2025 року у справі № 199/9890/22 (провадження № 61-14163св24), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 199/9901/22 (провадження № 61-3789св24), від 27 лютого 2025 року у справі № 199/9921/22 (провадження № 61-7825св24), від 06 березня 2025 року у справі № 199/3147/23 (провадження № 61-13397св24), від 12 березня 2025 року у справі № 199/3265/23 (провадження № 61-13832св24), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2024 року у справі № 205/2120/23 (провадження № 61-1063св24), а також постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 травня 2025 року в справі № 199/9897/22.

Отже, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, взяв до уваги обставини, встановлені судом першої інстанції, та ті самі докази, які суд першої інстанції оцінив, переоцінивши їх, водночас не навів підстав для такої переоцінки та вмотивованих обґрунтувань на спростування наведених судом першої інстанції висновків.

Відсутність у судовому рішенні мотивування щодо застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона під час обґрунтування своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, визначив норми матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню та надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, з урахуванням зазначених вище критеріїв оцінки доказів та застосуванням балансу вірогідностей, зробив загалом обґрунтований висновок про недоведеність прокурором заявлених позовних вимог.

Дійшовши протилежного, ніж суд першої інстанції, висновку про те, що реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 була здійснена на підставі підробленого (неіснуючого) рішення органу державної влади, апеляційний суд, переоцінивши докази, які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального законодавства, не навів достатнього обґрунтування пріоритетності стверджуваної позиції позивача.

Саме лише посилання апеляційного суду на лист ГУ Держгеокадастру у Донецькій області про те, що воно не видавало наказ щодо надання у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , копію якого прокурор надав до суду першої інстанції, за умови, що територія Маріупольського району Донецької області, де територіально розташована спірна земельна ділянка та перебувають документи щодо її передання у приватну власність, є тимчасово окупованою рф, що унеможливлює доступ управління до архівних копії справ (у паперовій формі) у повному обсязі, зокрема за 2019 - 2020 роки, не є достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення апеляційним судом норм процесуального права підтвердилися, оскільки Верховний Суд встановив в передбачених статтею 400 ЦПК України межах, що суд апеляційної інстанції скасував судове рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

З огляду на наведені висновки про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, Верховний Суд не надає оцінку іншим доводам касаційної скарги ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області до ДП «Ілліч-Агро Донбас»

Заступник керівника Донецької обласної прокуратури оскаржує до Верховного Суду рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог, заявлених до ДП «Ілліч-Агро Донбас».

Тлумачення частини третьої статті 400, частини другої статті 414 ЦПК України свідчить, що суд касаційної інстанції перевіряє дотримання загальними судами правил юрисдикції незалежно від наявності відповідних доводів у касаційній скарзі; при встановленні порушення правил юрисдикції загальних судів, суд касаційної інстанції закриває провадження у справі повністю або у відповідній частині позовних вимог. У разі встановлення судом, що позовні вимоги за своїм суб`єктним складом повинні розглядатися в господарському судочинстві, суд закриває провадження у справі (повністю або частково), незалежно від доводів касаційної скарги. При цьому розгляд позовних вимог у порядку цивільного судочинства по суті є неможливим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 676/7428/19 (провадження № 61-361сво22)).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З огляду на те, що спір у справі, що переглядається, в частині позовних вимог, заявлених прокурором в інтересах органу місцевого самоврядування до ДП «Ілліч-Агро Донбас», є земельним спором між територіальною громадою та юридичною особою, а тому, враховуючи суб`єктний склад сторін, належить до господарської юрисдикції, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, оскаржувані судові рішення судів у частині вимог прокурора до ДП «Ілліч-Агро Донбас» підлягають скасуванню, а провадження у справі у цій частині - закриттю.

Верховний Суд роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи № 199/9893/22 у частині вимог до ДП «Ілліч-Агро Донбас» до відповідного суду господарської юрисдикції.

Правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача суми понесених останнім судових витрат під час закриття провадження у справі визначені положеннями частини п`ятої статті 142 ЦПК України, зокрема лише як наслідок необґрунтованих дій позивача.

Таких підстав ДП «Ілліч-Агро Донбас» для відшкодування на його користь судових витрат не зазначало та Верховний Суд не встановив, отже, відсутні правові підстави для стягнення на користь ДП «Ілліч-Агро Донбас» суми судових витрат на професійну правничу допомогу.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

У частинах першій, другій статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи наведене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ДП «Ілліч-Агро Донбас», провадження у цій частині підлягає закриттю.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені цим судом з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, то оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 , підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Постанова апеляційного суду в частині скасування додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2023 року про стягнення з органу прокуратури на користь ДП «Ілліч-Агро Донбас» суми судових витрат на професійну правничу допомогу підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 413, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги заступника керівника Донецької обласної прокуратури та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області до Державного підприємства «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію права оренди скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про закриття провадження у справі.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Нікольської селищної ради Маріупольського району Донецької області до ОСОБА_1 скасувати, залишити в цій частині в силі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2023 року.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2024 року в частині скасування додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік