печерський районний суд міста києва
пр. № 2-2641/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 15 лютого 2010 року нею та її сином ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В. О. і зареєстрованого у реєстрі № 275.

В обґрунтування вказано, що 15 лютого 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири, згідно із яким позивач виступила дарувальником, а відповідач обдаровуваним. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В. О. та зареєстровано в реєстрі за № 275.

Пунктом 1 Договору дарування квартири було передбачено, що дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваного, а обдаровуваний приймає належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Одночасно з тим, 11 січня 2010 року, тобто практично за місяць до укладення договору дарування квартири, між позивачем як продавцем та відповідачем як покупцем було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири в простій письмовій формі, без його нотаріального посвідчення відповідно до договору купівлі-продажу квартири, позивач та відповідач домовилися про те, що ОСОБА_5 відчужує на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , що перебуває у її власності, а ОСОБА_4 зобов`язується оплатити ціну продажу квартири в сумі 68 000, 00 доларів США на умовах розстрочених платежів. У вказаному договорі купівлі-продажу квартири сторони погодили, що до моменту повної оплати вартості квартири, відповідач буде мати змогу користуватися нею згідно із договором дарування. На момент звернення до суду із цією позовною заявою, в рахунок виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу, відповідач здійснив на користь позивача 11 розстрочених платежів на загальну суму: 13 210 доларів США, 47 500, 00 грн. та 100 Євро (останній платіж було здійснено 02 листопада 2022 року). Сплата грошових коштів за договором купівлі-продажу квартири підтверджується відповідним застереженням про це в договорі купівлі-продажу та в боргових документах, підписаних сторонами договору. Всі платежі за договором купівлі-продажу відповідач здійснив із простроченням. На сьогодні повна вартість квартири ОСОБА_4 так і не оплачена. Отже позивач переконана, що договір дарування квартири від 15 лютого 2010 року, укладений сторонами, є удаваним правочином для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири від 11 січня 2010 року, який є нікчемним.

У заперечення на позов відповідач вказав, що вважає позов безпідставним і не визнає його. По суті вказав, що матір сама погодилася укласти договір купівлі-продажу квартири, на його виконання він сплачує їй кошти, хоч і визнає, що не завжди вчасно. Позивач сама наполягала укласти договір дарування, на підставі якого він має право проживати у квартирі.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

02 квітня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 04 квітня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

08 квітня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи.

Також 08 квітня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у загальному позовному провадженні /а. с. 27-28/.

06 червня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли письмові заперечення відповідача на позов /а. с. 34-36/.

03 грудня 2024 року ухвалою суду, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки представників сторін, заяву про залучення третьою особою від 04 вересня 2024 року, залишено без розгляду /а. с. 41-78/.

03 грудня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 103/.

17 червня 2025 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про залучення третьою особою.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просив задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним.

Суд, заслухавши обґрунтування представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

11 січня 2010 року сторони домовилися про те, що ОСОБА_3 продає ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за ціною 68 000, 00 доларів США, що сплачуватиметься частинами. До моменту повної виплати вартості квартири, ОСОБА_4 буде користуватися нею, згідно з договором дарування /а. с. 12/.

15 лютого 2010 року ОСОБА_3 (дарувальник) безоплатно передала у власність ОСОБА_4 (обдаровуваного), а він приймає належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 88, 30 кв м, жилою площею 52, 70 кв м. Договір дарування квартири від 15 лютого 2010 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В. О. і зареєстрований за № 275 /а. с. 79-80/.

З 24 травня 2011 року ОСОБА_4 зареєстрований за вказаною адресою як за місцем постійного проживання /а. с. 26/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року, чинній станом на 11 січня 2010 року) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року, чинній станом на 11 січня 2010 року) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року, чинній станом на 11 січня 2010 року) якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року, чинній станом на 11 січня 2010 року) недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Так, 11 січня 2010 року сторони домовилися про те, що ОСОБА_3 продає ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за ціною 68 000, 00 доларів США, що сплачуватиметься частинами. До моменту повної виплати вартості квартири, ОСОБА_4 буде користуватися нею, згідно з договором дарування /а. с. 12/.

Така угода від 11 січня 2010 року сторонами складена у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення і реєстрації.

У відповідності до частини першої статті 657 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року, чинній станом на 11 січня 2010 року), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року), недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з частиною першою статті 717 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За частиною другою статті 719 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року) договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

15 лютого 2010 року сторони уклали договір дарування, предметом якого є безоплатна передача у власність ОСОБА_4 (обдаровуваного) належної дарувальнику ОСОБА_3 на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 88, 30 кв м, жилою площею 52, 70 кв м. Договір дарування квартири від 15 лютого 2010 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якименко В. О. і зареєстрований за № 275 /а. с. 79-80/.

За частиною першою статті 235 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року) удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до частини другої статті 235 Цивільного кодексу України (у редакції від 01 січня 2010 року) якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач зазначає, що договір дарування 15 лютого 2010 року сторони уклали як удаваний (недійсний), щоб приховати нікчемний договір купівлі-продажу 11 січня 2010 року, котрий не був нотаріально посвідчений.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано суду належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів того, що оспорюваний договір дарування від 15 лютого 2010 року, форма і зміст якого дотримані відповідно до вимог законодавства, був удаваним для приховування іншого правочину цих сторін - договору купівлі-продажу квартири від 11 січня 2010 року, котрий не був посвідчений нотаріально у порушення вимог статті 657 ЦК України у редакції чинній станом на день укладення та підлягав державній реєстрації.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, досліджених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова