Справа № 461/3008/24 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/3642/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Підлужного В.І.;

адвоката Шнира Я.Б. представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, процентів за користування ними, відсотків річних та звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому просив:

1) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 15 633 210 грн. 54 коп. за договором позики від 12 лютого 2016 року та договором про внесення змін до договору позики від 23.06.2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., у реєстрі за № 250 і № 1347 відповідно, що складається з:

- основної суми боргу за договором позики у розмірі 8 021 999 грн 59 коп.;

- прострочених процентів за ставкою 20 % за користування позикою за період від 12.02.2016 року (дати укладення договору) до 23.06.2018 року (дати чинності змін до договору) - 1 685 336 грн. 74 коп.;

- прострочених процентів за ставкою 10 % за користування позикою за період від 23.06.2018 року до 12.02.2023 до 10.01.2024 у сумі 4 454 896 грн. 98 коп.;

- інфляційних втрат, нарахованих на проценти за користування позикою, за період від 12.03.2016 року до 24.02.2022 року у розмірі 1 470 977 грн. 23 коп.

2) у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно: нежитлові приміщення адміністративного будинку, загальною площею 128,5 кв.м., а саме: нежитлові підвальні приміщення та приміщення першого поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та які належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 13.06.2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, в рахунок погашення за договором позики від 12.02.2016 року та договором про внесення змін до договору позики від 23.06.2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за № 250 і № 1347 заборгованості у розмірі 15 633 210 грн. 54 коп., що складається з:

- основної суми боргу за договором позики у розмірі 8 021 999 грн 59 коп.;

- прострочених процентів за ставкою 20 % за користування позикою за період від 12.02.2016 року (дати укладення договору) до 23.06.2018 року (дати чинності змін до договору) - 1 685 336 грн. 74 коп.;

- прострочених процентів за ставкою 10 % за користування позикою за період від 23.06.2018 до 12.02.2023 до 10.01.2024 у сумі 4 454 896 грн. 98 коп.;

- інфляційних втрат, нарахованих на проценти за користування позикою за період від 12.03.2016 року до 24.02.2022 року у розмірі 1 470 977 грн. 23 коп.,

шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 12.02.2016 року було укладено договір позики між позивачем, як позикодавцем, та відповідачкою, як позичальником, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., в реєстрі за № 250. За умовами п.1 наведеного договору позики відповідач (позичальник) прийняв у власність 5 216 000 грн, що дорівнювало еквіваленту 200 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Зазначену суму грошей, а також проценти позичальник зобов`язувався повернути позичкодавцеві готівкою в строк до 20.02.2019 року, щомісячно 12 числа виплачувати проценти у розмірі 20 % від суми позики (п.2 договору). 23.06.2018 року у договір позики від 12.02.2016 року були внесені зміни, шляхом укладення договору про внесення змін до договору, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за № 1347, за умовами якого позичальник отримав у власність 8 021 999 грн. 59 коп., що дорівнювало еквіваленту 305 833 доларів США. Строк повернення визначено до 12.02.2023 року із сплатою процентів щомісячно 12 числа у розмірі 10 % річних від суми позики. Вимоги за договором позики від 12.02.2016 року із змінами від 23.06.2018 року забезпечені іпотечним договором від 12.02.2016 року (із змінами від 23.06.2018 року), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за №251 та № 1348, відповідно.

11.01.2024 року відповідачці ОСОБА_2 було надіслано письмову вимогу від 10.01.2024 року про усунення порушення та повернення позики за договором позики від 12.02.2016 року та договором про внесення змін до цього договору позики від 23.06.2018 року, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за №250 і №1347.

Стверджувалося, що жодної оплати чи відповіді на вимогу позивача від відповідачки не надійшло.

Зазначалося, що станом на момент подання позовної заяви, враховуючи обмеження щодо врахування інфляційних та 3 % річних у період воєнного стану, часткової оплати 16.07.2019 році у розмірі 30 000 доларів США, що становило 775 800 грн. по курсу НБУ, загальний розмір заборгованості відповідачки становить 15 633 210 грн. 54 коп. (а.с. 2-7).

Оскаржуваним рішенням (з урахуванням ухвали суду від 31 січня 2025 року про виправлення у ньому описок; а.с. 215-217) позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 13 000 152 грн. 22 коп. за договором позики від 12 лютого 2016 року, зареєстрованого у реєстрі за № 250, та договором про внесення змін до договору позики від 23 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1347, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно: нежитлові приміщення адміністративного будинку, загальною площею 128,5 кв.м., а саме: нежитлові підвальні приміщення та приміщення першого поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 13 червня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01, в рахунок погашення за договором позики від 12 лютого 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 250, та договором про внесення змін до договору позики від 23 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1347, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р., заборгованості у розмірі 13 000 152 грн. 22 коп., шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 12 590 гривень 01 коп.

У решті позовних вимог відмовлено (а.с. 135-145, 215-217).

Дане рішення оскаржили, як позивач, так і відповідачка.

Позивач просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні частини його позовних вимог скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що строк позовної давності щодо нарахованих відсотків за період з 12.03.2016 року по 12.07.2016 року двічі переривався, а саме:

-16.07.2019 року розпискою позивача, якою позивач підтвердив отримання ним 30 000 доларів в рахунок погашення нарахованих річних процентів за договором позики від 12.02.2016 року;

-23.06.2018 року Договором про внесення змін до Договору позики, за змістом якого відповідачка визнала свій борг і обов`язок щодо оплати відсотків та повернення позики.

Вважає, що нарахування позивачем 727 414 грн. 44 коп. відсотків за ставкою 10 % після 12.02.2023 року (після закінчення строку дії договору позики) і до 10.01.2024 року здійснювалося згідно умов договору, оскільки після закінчення строку дії договору позики відповідачка продовжує користуватися грошовими коштами, а договором було встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами у разі неповернення суми позики, що відповідає частині 2 статті 536 ЦК України.

Вважає, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 926/10217/15-ц до спірних правовідносин (як правове обґрунтування відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на неповернуті проценти за користування позикою за період з 12.03.2016 року до 24.02.2022 року в сумі 1 470 977 грн. 23 коп.) до застосування не підлягає, а підлягає до застосування інша постанова Великої Палати Верховного Суду - від 12.10.2021 року у справі № 233/2021/19, оскільки у даній справі грошове зобов`язання виражене у грошовій одиниці України (гривні), а не у іноземній валюті (а.с. 152-157).

Відповідачка у поданій нею апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення частково скасувати та змінити її суму заборгованості перед позивачем, зменшивши її до 12 391 618 грн. 91 коп., покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що внаслідок пропуску позивачем визначеного законом строку позовної давності суд першої інстанції мав би відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованих процентів річних за ставкою 20 % на суму 1 043 199 грн. 96 коп. за період з 12.03.2016 року до 12.02.2017 року, а не лише до 12.07.2016 року (а.с. 160-164).

В судовому засіданні 17 лютого 2025 року представники сторін дали свої пояснення по суті спору та на підтримку поданих ними апеляційних скарг (а.с. 223-226).

28 березня 2025 року (п`ятниця) представник відповідачки ОСОБА_2 , адвокат Бардин Р.І., подав до суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи, чергове засідання у якій судом було призначено на 31 березня 2025 року (понеділок), з посиланням на те, що він захворів і не може прибути в судове засідання, і «після одужання (ним) будуть надані суду підтверджуючі документи» (а.с. 228).

Про чергове судове засідання, призначене судом на 16 червня 2025 року (понеділок), відповідачка ОСОБА_2 і її адвокат Бардин Р.І. були належним чином повідомленими 31 березня 2025 року (а.с. 233-235).

13 червня 2025 року (п`ятниця) відповідачка ОСОБА_2 подала до суду чергову заяву про відкладення розгляду справи «на інше число»: з посиланням на те, що її представник, адвокат Бардин Р.І., перебуває «у відрядженні за межами Львівської області» (а.с. 245). При цьому жодних підтверджуючих документів про таке відрядження до заяви долучено не було.

Так само, як не було подано до суду жодних «підтверджуючих документів» про захворювання адвоката Бардин Р.І. станом на 31 березня 2025 року.

Представник позивача в судовому засідання категорично заперечив проти задоволення чергового клопотання зі сторони відповідачки про відкладення судового засідання.

За наведених вище обставин в їх сукупності колегія суддів вважає можливим продовження та завершення апеляційного розгляду справи за відсутності відповідачки та її представника на підставі вже наявних у матеріалах справи поданих ними даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянтів на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи (а, відтак, доказуванню не підлягає) те, що 12.02.2016 року між сторонами даного спору було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачці у позику 5 216 000 грн, (що на той час дорівнювало еквіваленту 200 000 доларів США), які відповідачка (як позичальниця) зобов`язувалася повернути позивачу (як позичкодавцеві) готівкою в строк до 20.02.2019 року, виплачуючи щомісячно 12 числа проценти у розмірі 20 % від суми позики, а 23.06.2018 року у цей договір позики були внесені зміни, згідно яких позичальниці отримала у власність 8 021 999 грн. 59 коп. (що дорівнювало еквіваленту 305 833 доларів США) зі строком повернення до 12.02.2023 року зі сплатою процентів щомісячно 12 числа у розмірі 10 % річних від суми позики. Вимоги за цим договором позики забезпечені нотаріально посвідченим іпотечним договором від 12.02.2016 року (зі змінами, які були внесеними до нього 23.06.2018 року).

Як вбачається з доводів обох апеляційних скарг, стягнення з відповідачки на користь позивача основної суми боргу за договором позики у розмірі 8 021 999 грн 59 коп. жодною із сторін не оспорюється, а відтак в цій частині оскаржуване рішення не переглядається.

Кредитор не може нараховувати проценти за користування позичальником кредитом після спливу визначеного у договорі строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.03.2018 року у справі № 444/9519/12).

Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України, проте позовна вимога про стягнення таких позивачем не заявлялася.

Як вбачається з умов договору позики (зі змінами), сторони встановили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які не є процентами за «користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність нарахування позивачем передбачених пунктом 2 договору позики відсотків після 12.02.2023 року на загальну суму 727 414 грн. 44 коп. у зв`язку із закінченням строку договору позики, а тому відхиляє доводи апеляційної скарги позивача в цій частині.

Задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача прострочених процентів за ставкою 20 % за користування позикою за період від 12.02.2016 року до 23.06.2018 року у сумі 1 685 336 грн. 74 коп. лише частково (а саме у сумі 1 250 670 грн. 09 коп. = 1 685 336 грн. 74 коп. 434 666 грн. 65 коп.) суд мотивував тим, що позивач в обґрунтування цієї позовної вимоги у позові посилається на пункт 7 договору позики, однак у цьому пункті йдеться винятково про несвоєчасно повернуту суму позики після закінчення погодженого сторонами строку, який встановлено імперативно кінцевою датою 12.02.2023 року, а також на те, що у цьому пункті договору відсутня згадка про проценти. Крім цього, позивач пропустив без поважних причин визначений законом трьохрічний строк позовної давності для стягнення нарахованих щомісячно за період з 12.03.2016 року до 12.07.2016 року відсотків річних в сумі 434 666 грн. 65 коп., «який збіг … 13.07.2019 р. і не зупинявся та не переривався».

Колегія суддів вважає, що вищезгадані висновки судом зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак такі не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Статтею 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься роз`яснення про те, що із тлумачення частини першої статті 264 ЦК України слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника).

Як стверджується спільною розпискою позивача та відповідачки, остання 16 липня 2019 року сплатила позивачу 30 000 доларів США «в рахунок погашення нарахованих річних процентів за договором позики». При цьому відповідачка не вказала (не деталізувала), що погашає річні проценти за певний конкретний період (том 1, а.с. 27).

Статтею 534 ЦК України встановлено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1)у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2)у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3)у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Договором про внесення змін до Договору позики, посвідченому нотаріусом 23 червня 2018 року, визначено умови і суму основного боргу та обов`язки щодо оплати нового розміру річних процентів за договором позики. Підписуючи 23 червня 2018 року Договір про внесення змін до Договору позики відповідачка вчинила активні дії, якими визнала свої зобов`язання і погодила строк повернення суми позики і нових річних процентів за договором позики.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про неправомірність застосування судом першої інстанції строку позовної давності до періоду з 12.03.2016 року до 12.07.2016 року для стягнення відсотків річних в сумі 434 666 грн. 65 коп, оскільки ці відсотки за згаданий період періоду були добровільно сплачені відповідачкою 16 липня 2019 року, що стверджується власноручно підписаною відповідачкою розпискою № 01 від 16 липня 2019 року.

При цьому колегія суддів враховує також і наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набув чинності 02.04.2020 року, встановлено, що під час встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) карантину, строки, визначені (зокрема) статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України скасовано.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався.

Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08 листопада 2023 року №3450-IX до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було внесено зміни, а саме: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

З огляду на норми статей 256, 257, 258, пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, дату звернення позивача із даним позовом до суду (09.04.2024 року), колегія суддів приходить до висновку про те, що позовна давність щодо вимог про стягнення нарахованих річних процентів не спливла (за відсутності дії карантину перебіг позовної давності мав би спливти 02.07.2022 року), окрім платежів за річні проценти, які підлягали нарахуванню і сплаті станом на 12.01.2017 року, 12.02.2017 року та 12.03.2017 року у розмірі по 86 933 грн. 33 коп. за кожен місяць (86 933 грн. 33 коп. х 3 = 260 799 грн. 99 коп.), непогашених згідно розписки № 01 від 16 липня 2019 року і строк оплати яких настав більш, як за три роки до вступу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX) (набув чинності 02.04.2020 року).

Відповідно, вимога про стягнення вищезгаданих 260 799 грн. 99 коп. до задоволення не підлягає у зв`язку із спливом строку позовної давності. Так само, як не підлягають до стягнення і нараховані інфляційні втрати на ці платежі у загальній сумі 137 527 грн. 15 коп. (47 253 грн. 76 коп. + 45 793 грн. 76 коп. + 44 479 грн. 63 коп.).

З наведених вище підстав також не підлягають до стягнення інфляційні нарахування за період з 12.03.2016 року до 12.07.2016 року на загальну суму 172 596 грн. 79 коп. (38 019 грн. 15 коп. + 36 782 грн. 00 коп. + 32 598 грн. 39 коп. + 32 478 грн. 97 коп. + 32 718 грн. 28 коп).

Відтак, з урахуванням наведених вище розрахунків, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовна вимога про стягнення прострочених процентів за ставкою 20 % за користування позикою за період від 12.02.2016 року до 23.06.2018 року у сумі 1 685 336 грн. 74 коп. підлягає до задоволення у розмірі 1 424 536 грн. 75 коп.:

1 685 336 грн. 74 коп. 260 799 грн. 99 коп. = 1 424 536 грн. 75 коп.

Згідно роз`яснень, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду, поняття «подібні правовідносини» означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40).

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц, від 6 червня 2018 року у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Аналіз змісту умов Договору позики свідчить, що за пунктами 1 та 2 Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 8 021 999 гривень 59 копійок, тобто зобов`язання виражене у грошовій одиниці України - гривні. Виконання грошового зобов`язання за Договором позики також виражене у грошовій одиниці України гривні.

Як вбачається зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, на висновки якої міститься посилання в оскаржуваному рішенні, у цій справі сторони договору купівлі-продажу нерухомості виконували свої грошові зобов`язання у доларах США (а не у гривнях) і позивач просив суд стягнути з відповідача отримані останнім кошти саме у доларах США (а не у гривнях). Відтак спір у справі № 296/10217/15-ц не ідентичний до спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у даній справі, а відтак колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі 296/10217/15-ц.

Договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не містить положень про прив`язку боргу до курсу долара США на момент повернення позики, що могло б свідчити про валютну прив`язку, а тому позика є гривневою і саме гривня є єдиною валютою боргу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних під простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За вищенаведених обставин також підлягає до задоволення і позовна вимога про стягнення з відповідачки на користь позивача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, однак - з урахуванням наведених вище висновків щодо застосування строку позовної давності до частини періодів у розмірі 1 160 853 грн. 29 коп. (1 470 977 грн. 23 коп. - 137 527 грн. 15 коп. - 172 596 грн. 79 коп.).

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1), і що суд апеляційної інстанції, у випадку зміни рішення або ухвалення нового, відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Матеріалами справи стверджується, що позивач в ході розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанцій поніс 37 850 грн. (15 140 + 22 710) судових витрат у вигляді сплаченого судового збору (а.с. 1, 151).

Відповідачка за подання апеляційної скарги сплатила 884 грн. судового збору (а.с. 197).

За підсумками апеляційного розгляду справи колегія суддів прийшла до висновку про те, що позовні вимоги на загальну суму 15 633 210 грн. 54 коп. підлягають до задоволення частков а саме: на загальну суму 14 334 872 грн. 17 коп., що становить 91,7 % від заявленої до стягнення суми.

91,7 % від 37 850 грн. = 34 706 грн. 56 коп., які і підлягають до стягнення з відповідачки на користь позивача.

8,3 % (100 91,7) від 884 грн. = 73 грн. 37 коп., які і підлягають до стягнення з позивача на користь відповідачки.

Частиною 10 статті 141 ЦПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Різниця між судовими витратами, які слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 і навпаки, складає 34 633 грн. 19 коп. (34 706 грн. 56 коп. 73 грн. 37 коп.).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 жовтня 2024 року змінити, виклавши другий, третій та четвертий абзаци його резолютивної частини у новій редакції, а саме:

«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 334 872 (чотирнадцять мільйонів триста тридцять чотири тисячі вісімсот сімдесять дві) грн. 17 коп. боргу за Договором Позики від 12 лютого 2016 року та Договором про внесення змін до Договору позики від 23 червня 2018 року, посвідчених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Ю.Р. в реєстрі за N 250 і N 1347 відповідно, що складається з:

-8 021 999 грн. 59 коп. основна сума боргу за договором позики;

-1 424 536 грн. 75 коп. - прострочені проценти за ставкою 20 % за користування позикою за період від 12 лютого 2016 року до 23 червня 2018 року;

-3 727 482 грн. 54 коп. - прострочені проценти за ставкою 10 % за користування позикою за період від 23 червня 2018 року до 12 лютого 2023 року;

-1 160 853 грн. 29 коп. - інфляційні втрати, нараховані на проценти за користування позикою, за період від 12.03.2016 року до 24.02.2022 року.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 14 334 872 (чотирнадцять мільйонів триста тридцять чотири тисячі вісімсот сімдесять дві) грн. 17 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення адміністративного будинку загальною площею 128,5 кв.м., а саме: нежитлові підвальні приміщення та приміщення 1-го поверху будинку АДРЕСА_1 , які на підставі Договору дарування, посвідченого 13 червня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тимків І.М., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, належать на праві власності ОСОБА_2 , шляхом продажу цього предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у межах процедури виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 34 633 (тридцять чотири тисячі шістсот тридцять три) грн. 19 коп. в якості різниці судових витрат, які понесли сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 25 червня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.