УХВАЛА

23 червня 2025 року

м. Київ

справа № 199/3522/24

провадження № 61-6981ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 2/3 часток спільно набутого майна подружжя, а саме:

автомобіля марки Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 130 953,33 грн;

будівельних матеріалів і конструктивних елементів, які були використані у процесі будівництва житлового будинку та бетонного паркануза адресою: АДРЕСА_1 , - 250 206 грн;

земельної ділянки, кадастровий номер :05:003:0157, розташованої за адресою:

АДРЕСА_2 , - 471 833,45 грн.

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнав за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , а також стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі половини вартості вказаного рухомого майна (автомобіля) в розмірі 98 215 грн.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнав за ОСОБА_2 право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи, які були використані у процесі будівництва житлового будинку та бетонного паркану за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі половини вартості використаних будівельних матеріалів і конструктивних елементів в розмірі 187 654,50 грн.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:003:0157, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , а також стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі половини вартості вказаного нерухомого майна (земельної ділянки) в розмірі 353 875,09 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 червня 2024 року, продовжують діяти протягом дев`яносто днів з дня набрання рішенням суду законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

19 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 199/3522/24 про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 28 500 грн.

25 листопада 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 199/3522/24 про стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська додатковим рішенням від 04 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 199/3522/24 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28 500 грн.

В іншій частині заяви ОСОБА_1 та у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовив.

Не погодившись з вказаним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року та додатковим рішенням цього ж суду від 04 грудня 2024 року, ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 оскаржили їх в апеляційному порядку.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року залишив без змін.

Додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року змінив в частині розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, зменшив їх розмір з 28 500 грн до 15 000 грн.

30 травня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року.

Щодо підстав касаційного оскарження

Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки вона не відповідає вимогам пункту 5 частини другої

статті 392 ЦПК України якою визначено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Правильність оформлення касаційної скарги, зокрема її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Верховний Суд зауважує, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Відповідно до сталої практики Верховного Суду у цьому випадку необхідно чітко вказати:

- норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні;

- навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні;

- навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи;

- обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої

статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, при цьому, необхідно чітко вказати норму права, висновок про застосування якої був сформований Верховним Судом, дату прийняття відповідного судового рішення та номер справи, навести сам висновок і змістовно обґрунтувати необхідність відступлення від нього.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої

статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.

У разі, якщо касаційна скарга подається у зв`язку з порушенням норм процесуального права, то підставою касаційного оскарження є пункт 4 частини другої статті 389 цього Кодексу, і касаційна скарга має містити зазначення, яке саме процесуальне порушення з передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу призвело до прийняття незаконного судового рішення.

У касаційній скарзі заявниця зазначає, що оскаржуване судове рішення є незаконним і необґрунтованим, ухвалено з порушенням та неправильним застосуванням норми матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи. У касаційній скарзі міститься посилання на статтю 389 ЦПК України.

Натомість касаційна скарга не містить зазначення передбаченої (передбачених) частиною другою статті 389 ЦПК України підстави (підстав) касаційного оскарження судових рішень та відповідного їх обґрунтування.

Таким чином, Верховний Суд звертає увагу заявниці, що необхідно чітко визначити підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга та навести відповідне їх обґрунтування, зазначивши норми права, які скаржник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували та/або порушили, згідно з вимогами пункту 5 частини другої

статті 392 ЦПК України.

Заявниця повинна усвідомлювати, що зазначення будь-яких із визначених частиною другою статті 389 ЦПК України випадків потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, так як в іншому разі буде порушено принцип «правової визначеності».

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

З огляду на принципи диспозитивності, рівності, змагальності та межі касаційного перегляду, закріплені у статті 400 ЦПК України, суд не наділений правом самостійно визначати підстави касаційного оскарження.

За таких обставин заявниці необхідно подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 ЦПК України, та надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи.

Щодо форми і змісту касаційної скарги

Разом з тим, прохальна частина касаційної скарги не відповідає вимогам статті 409 ЦПК України, оскільки заявниця просить змінити оскаржувану апеляційну скаргу і стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 500 грн.

Відповідно до частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; 3) скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; 4) скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині; 5) скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині; 6) у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині;

7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

Оскільки вимоги прохальної частини касаційної скарги ОСОБА_1 не узгоджуються з повноваженнями суду касаційної інстанції, тому заявниці необхідно уточнити прохальну частину касаційної скарги і викласти вимоги скарги відповідно до повноважень суду касаційної інстанції з урахуванням положень статті 409 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Ураховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням заявниці строку для усунення недоліків, а саме: 1) зазначити конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження судових рішень, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, та надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи; 2) уточнити прохальну частину касаційної скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська