КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

справа № 759/19076/23

провадження № 22-ц/824/2687/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П,

при секретарі: Шереметьєвій М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Волощука Володимира Вікторовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року, постановлене під головуванням судді Яровенко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла вищевказана позовна заяваОСОБА_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 06 липня 2022 року позивач був прийнятий на посаду головного спеціаліста із житлово-побутових питань Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування Житлового фонду Дніпровського району міста Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування Житлового фонду Дніпровського району міста Києва»).

14 липня 2023 року наказом № 238-К позивач звільнений з займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин (з 11 до 13 липня 2023 року був відсутній на роботі).

Підставами для звільнення зазначені: доповідна записка начальника відділу кадрів Корешкової А.І., акти про невихід на роботу 11, 12, 13 липня 2023 року, акт про відмову надати пояснення про відсутність на роботі з 11 до 13 липня 2023 року.

Позивач не погоджується з підставами та причиною звільнення, оскільки 10 липня 2023 року подавав до відділу кадрів дві заяви: про надання відгулу з 11 до 12 липня 2013 року за раніше відпрацьовані дні чергування 11 березня 2023 року та 06 травня 2023 року; та про надання відпочинку на 13 липня 2023 року у зв`язку з донорством з прикладенням довідки № 014118 щодо надання донорських пільг.

Позивач з 17 липня 2023 року у зв`язку з хворобою був госпіталізований та перебував на стаціонарному лікуванні до 29 серпня 2023 року включно.

30 серпня 2023 року в перший день після закінчення лікування, позивач прийшов на роботу, де йому працівники відділу кадрів повідомили про його звільнення за ініціативою адміністрації на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме пошук відповідачем підстав для звільнення з посади, що призвело до довгострокової госпіталізації та лікування, що має причинно-наслідковий зв`язок, позивачу завдано глибоких душевних та фізичних страждань та моральної шкоди.

Просив суд:

визнати неправомірним та скасувати наказ від 14 липня 2023 року № 238-к про звільнення ОСОБА_1 з посади з головного спеціаліста із житлово-комунальних питань КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва»;

поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із житлово-комунальних питань КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» з 15 липня 2023 року;

стягнути з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 середньоденну заробітну плату;

стягнути з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - Волощук В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просивскасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у судовому засіданні не спростував той факт, що позивач мав право на два відгули за раніше відпрацьовані дні чергування. Відповідач не долучив до матеріалів справи колективний договір з підписом працівника про ознайомлення з ним, в якому був би прописаний порядок надання відгулу працівнику, чи порядок компенсації за роботу у вихідний день. Тому подаючи заяву про надання відгулу за раніше відпрацьовані дні чергування, працівник керувався загальними нормами трудового законодавства.

На підтвердження того, що позивач був донором та має право на надання йому донорських пільг матеріали справи містять довідку. Крім того, відповідач цей факт не заперечує.

Позивач вважає, що разом із задоволенням позовних вимог підлягає також відшкодування спричинена йому моральна шкода. Звертає увагу суду, що він не пропустив строків для подачі заяви про збільшення позовних вимог, а відмова суду у прийняті цієї заяви ґрунтується на формальних підставах.

У жовтні 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи це тим, що встановлені судом обставини свідчать про не порушення КП «Керуюча компанія з обслуговуванні житлового фонду Дніпровського району м. Києва» норм чинного трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (наказ від 14 липня 2023 року № 238-К).

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач самостійно визначив дату додаткового дня відпочинку, що суд вважає неявкою на роботу без поважних причин, та згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України є законною підставою для звільнення за прогул.

Будь-яких об`єктивних доказів про те, що позивач 11 березня та 06 травня 2023 року, які є вихідними днями, виконував роботи щодо усунення надзвичайної ситуації, що впливали на функціонування та життєдіяльність житлових будинків, які знаходяться на праві господарського відання підприємства, суду не надано.

Суд першої інстанції зазначив, що у справі відсутні докази того, що позивачу безпосередньо після дня здійснення донації крові та/або компонентів крові, тобто 06 жовтня 2022 року, було надано день відпочинку. Також не надано доказів того, що позивач просив приєднати цей день до щорічної відпустки, оскільки станом на липень 2023 року ОСОБА_1 не був у щорічній відпустці. Наказу про надання додаткового дня відпочинку на підприємстві не видавалося.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 06 липня 2023 року ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста із житлово-побутових питань КП «Керуюча компанія з обслуговування Житлового фонду Дніпровського району міста Києва», що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом директора КП «Керуюча компанія з обслуговування Житлового фонду Дніпровського району міста Києва» від 14 липня 2023 року № 238-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста із житлово-побутових питань КП «Керуюча компанія з обслуговування Житлового фонду Дніпровського району міста Києва» з 14 липня 2023 року за прогул без поважних причин (з 11 до 13 липня 2023 року був відсутній на роботі) на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, що підтверджується копією наказу.

Підставами для звільнення є доповідна записка начальника відділу кадрів Корешкової А.І., акти про невихід на роботу 11, 12, 13 липня 2023 року, акт відмови надавати пояснення про відсутність на роботі з 11 до 13 липня 2023 року.

10 липня 2023 року ОСОБА_1 написав заву про надання йому відгулу 11 та 12 липня 2023 року за раніше відпрацьований дні чергування 11 березня та 06 травня 2023 року.

Актами від 11 та 12 липня 2023 року зафіксовано відсутність на робочому місці головного спеціаліста з житлово-побутових питань ОСОБА_1 з невідомих причин.

Службовою запискою начальника відділу кадрів А. Корешковою від 14 липня 2023 року доведено до відома директора КП «Керуюча компанія з обслуговування Житлового фонду Дніпровського району міста Києва» про відсутність на робочому місці головного спеціаліста з житлово-побутових питань ОСОБА_1 без поважних причин.

Актом від 14 липня 2023 року зафіксовано, що 14 липня 2023 року на роботу з`явився ОСОБА_1 , давати пояснення чому 11, 12 та 13 липня 2023 року він був відсутній на робочому місці відмовився, у подальшому залишив приміщення КП «Керуюча компанія з обслуговування Житлового фонду Дніпровського району міста Києва».

Згідно з календарем на 2023 рік, 11 березня 2023 року та 06 травня 2023 року були вихідними днями.

10 липня 2023 року ОСОБА_1 написав заву про надання йому дня відпочинку 13 липня 2023 року у зв`язку з донорством.

До заяви приєднав довідку № 014118 про надання донорам пільг, видану клінічною лікарнею «Феофанія» Державного управління справами, відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_1 05 жовтня 2022 року здав кров.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з статтями 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату.

Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Разом з цим, відповідно до сталої судової практики у такій категорії спорів причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази (постанови Верховного Суду від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21, від 27 листопада 2023 року у справі № 486/78/23, від 05 жовтня 2023 року у справі № 671/2022/22, від 20 вересня 2023 року у справі № 309/399/22).

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.

Відсутність працівника на роботі може бути зафіксовано відповідним актом. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які об`єктивно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19, від 14 червня 2023 року у справі № 727/3770/21.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Суд першої інстанції правильно встановив, що наказ про залучення ОСОБА_1 до роботи 11 березня 2023 року та 06 травня 2023 року, які є вихідними днями, роботодавцем не видавався.

Відповідно до частини 1 статті 71 КЗпП України, робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті.

Частиною 2 статті 71 КЗпП України передбачено, що залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається в таких виняткових випадках: 1) для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій і негайного усунення їх наслідків; 2) для відвернення нещасних випадків, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, загибелі або псування майна; 3) для виконання невідкладних, наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежить у дальшому нормальна робота підприємства, установи, організації в цілому або їх окремих підрозділів; 4) для виконання невідкладних вантажно-розвантажувальних робіт з метою запобігання або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення.

У частині 3 статті 71 КЗпП України визначено, що залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом (розпорядженням) роботодавця.

КЗпП України поняття чергування не визначено.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» порядок надання відгулу за роботу у вихідний день (проміжок часу, протягом якого має надаватися день відпочинку; можливість його приєднання до щорічної відпустки за бажанням працівника тощо) бажано визначати у колективному договорі.

Згідно з умовами Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом КП «Керуюча компанія з обслуговування Житлового фонду Дніпровського району міста Києва» на 2021-2023 роки у вихідні та святкові дні може запроваджуватись чергування відповідальних працівників для забезпечення розв`язання поточних, невідкладних питань. Компенсацією за чергування є надання відгулів згідно з чинним законодавством за наказом директора підприємства, погодженого з профспілковим комітетом (Розділ ІІІ п.6).

Крім цього, залучення працівників до чергування регулюється Порядком організації чергування посадових осіб та працівників КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та його структурних підрозділів у святкові, неробочі та вихідні дні, що затверджений розпорядженням КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» «Про організацію чергування посадових осіб та працівників КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» у святкові, неробочі та вихідні дні» від 28 грудня 2022 року № 71.

Згідно з абзацом 2 пункту 4 цього Порядку чергування здійснюється дистанційно, крім випадків усунення надзвичайної ситуації, що впливає на функціонування та життєдіяльність житлових будинків, які знаходяться на праві господарського відання підприємства.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що працівник повинен довести законність відсутності на роботі у робочий час, а роботодавець такі підстави повинен спростувати належними і допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що будь-яких об`єктивних доказів про те, що позивач 11 березня 2023 року та 06 травня 2023 року, які є вихідними днями, виконував роботи щодо усунення надзвичайної ситуації, що впливали на функціонування та життєдіяльність житлових будинків, які знаходяться на праві господарського відання підприємства, суду не надано.

Згідно з статтею 72 КЗпП України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.

За вимогами статті 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Отже, спосіб компенсації у вихідний день (надання іншого вихідного дня чи підвищеної оплати) визначається за згодою сторін, і в наказі про залучення працівників до роботи у вихідний день роботодавець повинен конкретно зазначити, у який саме спосіб працівникові буде компенсуватися робота у вихідний день.

Як встановлено судом першої інстанції з пояснень представника позивача та представника відповідача, наказ про надання відгулу роботодавцем не видавався.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що використання ОСОБА_1 на власний розсуд права на відгул є неявкою на роботу без поважних причин, що згідно з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України є законною підставою для звільнення за прогул.

Суд першої інстанції також правильно виходив з відсутності доказів того, що позивачу безпосередньо після дня здійснення донації крові та/або компонентів крові, тобто 06 жовтня 2022 року, було надано день відпочинку.

Також не надано доказів того, що позивач просив приєднати цей день до щорічної відпустки, оскільки станом на липень 2023 року ОСОБА_1 не був у щорічній відпустці. Наказу про надання додаткового дня відпочинку на підприємстві не видавалося.

Відповідно до статті 124 КЗпП України у дні медичного обстеження та донації крові та/або компонентів крові особа, яка виявила бажання здійснити донацію крові та/або компонентів крові, звільняється від роботи на підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності, із збереженням за нею середнього заробітку за рахунок коштів роботодавця відповідного підприємства, установи, організації або уповноваженого органу. Такій особі безпосередньо після кожного дня здійснення донації крові та/або компонентів крові надається день відпочинку із збереженням за нею середнього заробітку за рахунок коштів роботодавця відповідного підприємства, установи, організації або уповноваженого органу. За бажанням такої особи цей день приєднується до щорічної відпустки.

Частиною 2 статті 20 Закону України «Про безпеку та якість донорської крові та компонентів крові» у день донації особа, яка виявила бажання здійснити донацію крові та/або компонентів крові, звільняється від роботи на підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності із збереженням за нею середнього заробітку за рахунок коштів власника відповідного підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу.

Такій особі безпосередньо після кожного дня здійснення донації крові та/або компонентів крові надається день відпочинку із збереженням за нею середнього заробітку за рахунок коштів власника відповідного підприємства, установи, організації або уповноваженого органу. За бажанням такої особи цей день приєднується до щорічної відпустки.

Отже, за змістом зазначених норм права донор має право на додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку, який надається безпосередньо після кожного дня здійснення донації крові та/або компонентів крові або за бажанням донора цей день приєднується до щорічної відпустки.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач самостійно визначив дату додаткового дня відпочинку, що є неявкою на роботу без поважних причин та згідно з пунктом 4 частин 1 статті 40 КЗпП України є законною підставою для звільнення за прогул.

З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені судом обставини справи, та зважаючи на доведеність факту відсутності ОСОБА_1 на роботі 11, 12 та 13 липня 2023 року без поважних причин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, оскільки звільнення ОСОБА_1 було проведено роботодавцем з дотриманням вимог закону.

Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі в задоволенні яких відмовлено, тому вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач у судовому засіданні не спростував той факт, що позивач мав право на два відгули за раніше відпрацьовані дні чергування є неприйнятними, оскільки позивач не підтвердив виконання ним роботи у вихідні дні, а КЗпП України не містить поняття чергування, яке дає право на відгул. Також позивач не підтвердив належним чином виконання ним роботи щодо усунення надзвичайної ситуації, що впливали на функціонування та життєдіяльність житлових будинків, які знаходяться на праві господарського відання підприємства, як це передбачено колективним договором.

Крім того, відповідач не заперечує факт того, що позивач був донором та має право на надання йому донорських пільг, проте для отримання дня відпочинку із збереженням за особою середнього заробітку за рахунок коштів власника відповідного підприємства, установи, організації або уповноваженого органу, є відповідний порядок, який позивачем не дотримано.

Колегія суддів не бере до уваги доводи позивача про те, що він не пропустив строків для подачі заяви про збільшення позовних вимог, а відмова суду у прийняті цієї заяви ґрунтується на формальних підставах, оскільки ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року у справі № 759/19076/23 про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог у справі, залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року, а ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2024 року у справі № 759/19076/23 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волощук В.В., на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду з огляду від 04 червня 2024 року з огляду на не обґрунтованість касаційної скарги, оскільки правильне застосування норм права судами не викликало розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Волощука Володимира Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді