Справа № 462/7381/24 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О
Провадження № 22-ц/811/1031/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 01 грудня 2023 року між ТзОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3105-737-7, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 6 000,00 грн. строком на 365 днів, до 30 листопада 2024 року, шляхом переказу на його платіжну картку, емітовану АТ «Універсал Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування.

Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua та підписання Кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Починаючи з 31 грудня 2023 року ОСОБА_1 має обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом, однак в порушення зобов`язань не сплачує її.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором по нарахованим та не сплаченим процентам станом на 27 серпня 2024 року становить 37 464,00 грн. за період з 01 грудня 2023 року по 27 серпня 2024 року, що нараховані відповідно до п. 1.2. Кредитного договору за ставкою 2,5 % за кожен день користування кредитом (912,5% річних) та Графіку платежів.

Просили стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за Кредитним договором №3105-737-7 від 01 грудня 2023 року по нарахованим та несплаченим процентам у розмірі 37 464,00 грн. за період з 01 грудня 2023 року по 27 серпня 2024 року, що нараховані відповідно до п.1.2 Кредитного року за ставкою 2,5 % за кожен день користування кредитом. витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» заборгованість за кредитним договором № 3105-737-7 від 01 грудня 2023 року по нарахованим та несплаченим процентам за період з 01 грудня 2023 року по 27 серпня 2024 року в розмірі 37 464 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

Заочне рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що заочне рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Стверджує, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження укладення кредитного договору в електронній формі шляхом його підписання його одноразовим ідентифікатором, надісланим на номер мобільного телефону відповідача, а кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Зазначає, що витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи позивача щодо хронології дій з укладення кредитного договору складений позивачем в довільній формі та за відсутності інших доказів не може бути належним та допустимим доказом, що підтверджує обставини укладення кредитного договору.

Вказує, що факт надання кредитних коштів може підтвердити лише платіжний документ, виданий банком, про зарахування грошових коштів на рахунок отримувача, який містить інформацію про платника та отримувача грошових коштів, однак такий в матеріалах справи відсутній.

Вважає, що договір про надання юридичних послуг, який укладено між позивачем та фізичною особою-підприємцем, акт наданих послуг та платіжна інструкція про їх оплату не підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., оскільки Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачає можливості здійснення адвокатом адвокатської діяльності в організаційно-правовій формі фізичної особи-підприємця.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення 26 червня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 01 грудня 2023 року між ТзОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №3105-737-7 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6000,00 грн. строком на 365 днів, до 30 листопада 2024 року, шляхом переказу на його платіжну картку, емітовану АТ «Універсал Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування /а.с.6-10/.

Згідно з п.1.2 Кредитного договору, позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Процентна ставка є фіксованою.

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору, строк надання кредиту та строк дії договору становить 365 днів, з сплатою кредиту в кінці строку користування згідно з Додатком №1 до цього договору. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графіку платежів та реальної річної процентної ставки, що є Додатком №1 до цього Договору.

Відповідно до п.п. 2.4.1. Кредитного договору, позичальник зобов`язується у встановлений договором строк сплачувати нараховані проценти за користування кредитом та повернути кредит.

Згідно з п. 4.2 Кредитного договору нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, з дня його надання позичальнику (дня перерахування грошових коштів на електронний платіжний засіб позичальника), до дня повернення суми кредиту, визначеної у Додатку 1 цього Договору (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства, зазначений у пункті 9 цього Договору) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графіку платежів та реальної річної процентної ставки до Кредитного договору, сторони погодили, що загальна вартість кредиту за розрахунковий період з 01 грудня 2023 року по 30 листопада 2024 року становить 60750,00 грн., яка складається з суми кредиту у розмірі 6000 грн. та нарахованих процентів 54750,00 грн. /а.с.10, зворот -11/.

Кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «840388», який було відправлено йому на номер мобільного телефону, вказаний у Кредитному договорі та інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Процент», шляхом його введення в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua.

Підписання Кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідач засвідчив, що до укладення Договору уважно ознайомився з текстом Паспорту споживчого кредиту, Договору та Правилами, а також отримав від Товариства інформацію, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема, частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статтями 9, 25 Закону України «Про споживче кредитування» на веб-сайті Товариства, що забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Згідно з довідкою платіжного сервісу «Fondy» № 695735553 від 01 грудня 2023 року ТОВ «ФК «Процент» здійснено переказ коштів відповідачу ОСОБА_1 у розмірі 6000 грн, відповідно до договору № 3105-737-7 від 01 грудня 2023 року /а.с. 13/.

Із детального розрахунку заборгованості (щоденні нарахування і погашення) за Договором №3105-737-7 від 01 грудня 2023 року вбачається, що станом на 27 серпня 2024 року загальна сума заборгованості відповідача за період з 01 грудня 2023 року по 27 серпня 2024 року становить 43 464,00 грн., з яких: 6 000,00 грн. строкова заборгованість за сумою кредиту; 37 464,00 грн. прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом /а.с. 14-17/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, проценти за користування кредитом в добровільному порядку не повертав, таким чином у ТОВ «ФК «Процент» виникло право на стягнення заборгованості по нарахованим та несплаченим процентам у розмірі 37 464,00 грн. за період з 01 грудня 2023 року по 27 серпня 2024 року.

З таким висновком колегія суддів погоджується виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

З матеріалів справи слідує, що 01 грудня 2023 року ОСОБА_1 підписав електронним підписом, шляхом використання одноразового ідентифікатора, кредитний договір № 3105-737-7 та додатки до нього, за змістом якого ТОВ Фінансова компанія "Процент" надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 6 000,00 грн.

Акцепт оферти позичальником здійснено шляхом підписання одноразовим ідентифікатором 840388, що підтверджується витягами з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ "Фінансова компанія "Процент" від 01 грудня 2023, Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ "Фінансова компанія "Процент" (а.с. 18-24).

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що в разі якщо позивач стверджує, що ним було сформовано одноразовий ідентифікатор, який було відправлено на телефон відповідача, він мав би надати суду докази, які підтверджують факт відправлення такого ідентифікатора на номер телефону відповідача, однак, таких доказів позивач суду не надав, а лист, який складений самим позивачем, не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження обставин, які наведені у листі.

Проте, колегія суддів з такими доводами не погоджується, з огляду на те, що зі змісту договору встановлено, що ОСОБА_1 при оформлені кредитного договору № 3105-737-7 від 01 грудня 2023 року здійснено ряд активних дій з метою укладання кредитного договору, зокрема зазначено свої персональні дані, ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, відомості щодо адреси місця реєстрації та номеру телефону, номер платіжної картки, правильність яких не спростовано.

Доказів того, що такі дані товариством отримано не від нього, та що вони використані будь-якими особами незаконно, відповідачем не надано.

Верховний Суд у постанові від 7 жовтня 2020 року під час розгляду справи №127/33824/19 зауважив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20.

Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт, та ОСОБА_1 підписав його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що кредитний договір № 3105-737-7 від 01 грудня 2023 року, укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.

Кредитний договір є чинним, недійсним судом не визнаний.

Заперечуючи проти укладеного оспорюваного правочину, з сторони ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не було представленого доказів та не спростовано факту укладення між ним та кредитором згаданого договору і отримання коштів на підставі такого договору.

Натомість, в апеляційній скарзі скаржникнаголошує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що кредитні кошти були перераховані кредитодавцем на його картку та вказує, що факт надання кредитних коштів може підтвердити лише платіжний документ, виданий банком, про зарахування грошових коштів на рахунок отримувача, який містить інформацію про платника та отримувача грошових коштів, однак такий в матеріалах справи відсутній.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи міститься довідка платіжного сервісу «Fondy» № 695735553 від 01 грудня 2023 року, згідно з якою ТОВ «ФК «Процент» здійснено переказ коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 у розмірі 6000 грн, відповідно до договору № 3105-737-7 від 01 грудня 2023 року /а.с. 13/.

Зазначені реквізити банківської карти співпадають із банківськими реквізитами карти відповідача, вказаними у кредитному договорі.

Доказів того, що банківська картка з відповідним номером відповідачу не належить, матеріали справи не містять. Не надано відповідачем і доказів того, що на його картку № НОМЕР_2 не було перераховано 01 грудня 2023 року переказ у розмірі 6 000 грн.

Враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, і він мав можливість представити суду виписку з свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що ТОВ «ФК «Процент», яке надавало кошти, не є банківською установою.

Товариство є небанківська (фінансова) установа, відповідно не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, та не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно ЗУ «Про банки та банківську діяльність» в т. ч. Інструкції затвердженої Постановою НБУ від 27.12.2007 року за №481.

В той же час, Товариство надає послуги з кредитування фізичних осіб, шляхом переказу кредитних коштів на підставі укладеного кредитного договору на банківські реквізити (банківську картку), що вказує сам позичальник в тексті анкети-заяви на отримання кредиту.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

За змістом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язуватися повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів вважає, що позивач довів належними і допустимими доказами обставини щодо укладення між ним та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, та прострочення останнім виконання взятих на себе зобов`язань, про що свідчать матеріали справи.

ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не спростував факт укладення ним вказаного договору і отримання на підставі вказаного договору кредиту, не спростував в апеляційній скарзі факту отримання ним кредитних коштів у розмірі 6000 грн.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» підлягає до стягнення прострочена заборгованість по тілу кредиту в заявленому розмірі 6 000 грн.

Позивач, крім тіла кредиту, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за процентами.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з п.1.2 Кредитного договору, позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 2,5% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Процентна ставка є фіксованою.

Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору, строк надання кредиту та строк дії договору становить 365 днів, з сплатою кредиту в кінці строку користування згідно з Додатком №1 до цього договору. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графіку платежів та реальної річної процентної ставки, що є Додатком №1 до цього Договору.

Відповідно до п.п. 2.4.1. Кредитного договору, позичальник зобов`язується у встановлений договором строк сплачувати нараховані проценти за користування кредитом та повернути кредит.

Згідно з п. 4.2 Кредитного договору нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, з дня його надання позичальнику (дня перерахування грошових коштів на електронний платіжний засіб позичальника), до дня повернення суми кредиту, визначеної у Додатку 1 цього Договору (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства, зазначений у пункті 9 цього Договору) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графіку платежів та реальної річної процентної ставки до Кредитного договору, сторони погодили, що загальна вартість кредиту за розрахунковий період з 01 грудня 2023 року по 30 листопада 2024 року становить 60 750,00 грн, яка складається з суми кредиту у розмірі 6 000 грн. та нарахованих процентів 54 750,00 грн. /а.с.10, зворот -11/.

Із детального розрахунку заборгованості (щоденні нарахування і погашення) за Договором №3105-737-7 від 01 грудня 2023 року вбачається, що станом на 27 серпня 2024 року загальна сума заборгованості відповідача за період з 01 грудня 2023 року по 27 серпня 2024 року становить 43 464,00 грн., з яких: 6 000,00 грн. строкова заборгованість за сумою кредиту; 37 464,00 грн. прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом /а.с. 14-17/.

Відповідачем не надано до суду контррозрахунок суми заборгованості, не надано будь яких доказів, які б свідчили про повернення ним тіла кредиту чи сплату відсотків за користування кредитними коштами у будь якій частині.

Виходячи з викладеного, встановивши укладення між ТзОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 кредитного договору, перерахування відповідачу кредитних коштів, відсутність сплати боргу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом за період з 01 грудня 2023 року по 27 серпня 2024 року в розмірі 37 464 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач просив стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в матеріалах справи містяться: договір про надання юридичних послуг №03/06/2024 від 03 червня 2024 року, акт приймання - передачі наданих послуг №2 від 24 липня 2024 року, витяг з реєстру №1 до Акту приймання - передачі наданих послуг №2 від 24 липня 2024 року.

03 червня 2024 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Процент» укладено Договір про надання юридичних послуг №03/06/2024, за умовами якого Виконавець прийняв на себе зобов`язання надати юридичну допомогу по захисту прав та інтересів ТОВ «ФК «Процент»/а.с. 29-30/.

Згідно з Актом приймання-передачі наданих послуг №2 від 24 липня 2024 року Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 надані юридичні послуги ТОВ «ФК «Процент» на суму 80000 грн. за підготовку позовних заяв по стягненню заборгованості по боржникам ТОВ «ФК «Процент» згідно з реєстром №1 від 24 липня 2024 року /а.с. 33/.

Згідно з витягом з реєстру №1 до Акту приймання - передачі наданих послуг №2 від 24 липня 2024 року, вартість підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №3105-737-7 від 01 грудня 2023 року становить 9000,00 грн.; складання адвокатського запиту про витребування доказів 1000,00 грн./а.с. 34/.На підтвердження оплати юридичних послуг позивачем надано платіжну інструкцію № 741 від 25 липня 2024 року, згідно з якою ТОВ «ФК «Процент» перерахувало ОСОБА_3 80000,00 грн. за призначенням платежу: оплата за надання юридичних послуг по договору № 03/06/2024 від 03 червня 2024 згідно з актом №2 від 24 липня 2024 року.

Заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник ОСОБА_1 покликається на те, що договір про надання професійної правничої допомоги укладено між позивачем та фізичною особою-підприємцем, а не адвокатом і сума витрат на правничу допомогу і сума витрат на правничу допомогу є завеликою.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту (пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Положеннями статей 6, 12, 31, 32 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що право особи на зайняття адвокатською діяльністю зберігається з моменту отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю до зупинення або припинення ним права на зайняття такою діяльністю.

Матеріали справи містять копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2412 від 23 жовтня 2018 року, виданого Руденку Костянтину Васильовичу на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області №18 від 23 жовтня 2018 року №18 (а.с. 29).

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою (частина 1 статті 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності (підпункт 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно відомостей, що містяться у вільному доступі, ОСОБА_3 зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як фізична особа-підприємець, основним видом його підприємницької діяльності є діяльність у сфері права.

Відомостей, які свідчили б, що адвокат ОСОБА_3 здійснює адвокатську діяльність в іншій формі, а не як фізична особа-підприємець, суду не надано.

За таких обставин, реєстрація адвоката як фізичної особи-підприємця та надання правової допомоги як ОСОБА_3 , на переконання суду, не є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/12876/19, зауважила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

При цьому, колегія суддів, звертає увагу на ту обставину, що чинне процесуальне законодавство визначає критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначає, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2024 року (справа №686/5757/23) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи матеріали справи, подані представником позивача адвокатом Руденком К.В. докази щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу у даній справі, та з урахуванням заперечень з боку представника відповідача, колегія суддів вважає, що визначений адвокатом розмір оплати є дещо завищеним, враховуючи, що предметом спору є стягнення заборгованості у розмірі 37 464 грн., тобто справа відноситься до малозначних, сума заявлених витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн. є непропорційною щодо ціни позову.

Виходячи із викладеного вище, колегія суддів вважає, що визначений судом за правилами пропорційності розмір витрат на правничу допомогу не враховує критерії реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, такі витрати є неспівмірними із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та часом, витраченим на надання таких послуг, і приходить до висновку про зменшення їх розміру з 10 000 грн. до 5 000 грн.

Відтак, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 року підлягає зміні лише в частині стягнення витрат на правову допомогу, розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 грудня 2024 рокув частині стягнення витрат на правову допомогу змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.