Справа № 158/1341/24
Провадження № 2/0158/30/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 червня 2025 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Корецької В.В.
за участю секретаря - Процик Л.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ківерцівської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання протиправним та скасування рішення, скасування державної реєстрації, скасування рішення державного реєстратора, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ківерцівської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ГУ Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, скасування державної реєстрації, скасування рішення державного реєстратора.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 6/4 від 03.04.1996 року ОСОБА_7 передано безкоштовно у приватну власність на постійне користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства та садівництва на загальну площу 0,68 га, із яких цільове призначення 0,25 га для будівництва та обслуговування будинку та 0,43 га для особистого підсобного господарства. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.
Постановою Волинського апеляційного суду від 21.03.2023 року, визнано за нею право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,43 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Бодячів, Луцького району Волинської області, в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 15.05.2024 року було відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.
29.07.2024 року від представника відповідача ОСОБА_8 - адвоката Мисковця І.А. до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив, що позивач ОСОБА_1 не є належним позивачем, а Ківерцівська міська рада в даній справі не є належним відповідачем, оскільки спадкодавець ОСОБА_7 за життя не розпочала і не завершила на час смерті процедуру приватизації наданої їй безоплатно спірної земельної ділянки площею 0,43 га, для ведення особистого селянського господарства, то відповідно вказане право на завершення приватизації не підлягає спадкуванню спадкоємцями після її смерті. Відтак, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
26.08.2024 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гарбар Ю.Р. до суду подано відповідь на відзив, відповідно до якого остання зазначила, що позивач має право на спадкування майна за законом, після смерті матері ОСОБА_7 , оскільки прийняла її шляхом спільного проживання, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.02.2001 року №2-252.
09.09.2024 року від представника відповідача ОСОБА_8 адвоката Мисковця І.А. до суду подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив, що ОСОБА_1 не є належним позивачем у даній справі, оскільки спадкоємцем ОСОБА_7 є ОСОБА_5 , яка в подальшому і погоджувала межі оспорюваної ділянки, яка належить ОСОБА_8 . Поряд з цим, вказав, що спадкоємець ОСОБА_5 зверталася до суду з аналогічними позовними вимогами (скасування рішення сільської ради та державної реєстрації), однак рішенням суду у задоволенні позовних вимог було відмовлено. У вказаній справі представником позивача була Киричує Є.І. Вказане свідчить про зловживання позивачем у даній справі своїми процесуальними правами та обов`язками. На підставі наведеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.10.2024 року підготовче провадження закрито, дану справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 31.03.2025 року у даній справі призначено судову земельно-технічну експертизу, на час виконання якої провадження у справі зупинено.
Постановою Волинського апеляційного суду від 21.05.2025 року, ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 31.03.2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судової земельно-технічної експертизи відмовлено.
Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гарбар Ю.Р. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги, кожен зокрема, підтримали та просили їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_8 адвокат Мисковець І.А. у судовому засіданні заявлені вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити.
Представник відповідача Ківерцівської міської ради у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, щодо стягнення судових витрат заперечив.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ГУ Держгеокадастру у Волинській області у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо вирішення справи поклався на розсуд суду.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.
Заслухавши пояснення учасників справи, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом встановлено, що рішенням Сокиричівської сільської ради № 6/4 від 03 квітня 1996 рок «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» передано безкоштовно у приватну власність та постійне користування земельні ділянки для обслуговування житлових будинків, ведення особистого підсобного господарства та садівництва, в тому числі за № 53 у списку значиться ОСОБА_7 , якій передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,68 га, з яких 0,43 для особистого підсобного господарства, а 0,25 га для будівництва та обслуговування будинку /т.1, а.с.8/
Як вбачається із копії свідоцтва про смерть (повторно) серії НОМЕР_1 від 14.12.2000 року, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , /т.1, а.с.9/.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області в справі №158/477/22 від 13.12.2022 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Ківерцівської міської ради Луцького району Волинської області, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 щодо визнання права власності на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 21.03.2023 року рішення першої інстанції від 13.12.2022 року було скасовано та ухвалено нове судове рішення яким визнано за ОСОБА_1 право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,43 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Бодячів Луцького району Волинської області, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1, а.с.10-13/.

У судовому засіданні також встановлено, що на замовлення позивача ОСОБА_1 , яка оформлена на ім`я ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, на підставі рішення Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області №6/4 від 03.04.1996 року /т.1, а.с.19-23/.

Рішенням №РВ-024 від 22.01.2024 року Державним кадастровим реєстратором відмовлено ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, оскільки виявлено відхилення в координатах поворотних точок меж земельної ділянки з ділянкою, кадастровий номер :03:001:0380, площа співпадає на 92,507 /т.1, а.с.16/.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №218385229 від 30.07.2020 року, земельна ділянка площею 0,30 га., кадастровий номер :03:001:0380, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у с. Бодячів, Луцького (раніше Ківерцівського) району Волинської області належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , на підставі витягу з рішення про затвердження проекту землеустрою, серія та номер: 3-11/2015, виданий 10.11.2015 року Сокиричівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області /т.1, а.с.14/.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

За змістом частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

В силу статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Із положень частини першої статті 122 ЗК України слідує, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Як передбачено статтями 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частини першої статті 4, частини першої статті 5 Закону №1952-ІV слідує, що державній реєстрації прав підлягає право власності на земельні ділянки та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки, зокрема в порядку приватизації земель державної або комунальної власності, що перебувають у їх користуванні.

Приватизація земельної ділянки здійснюється за відповідним рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах їх компетенції. Так, земельні ділянки будь-якого призначення комунальної власності передаються у власність громадян за рішенням сільської, селищної, міської ради за місцем розташування ділянки.

Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Статтею 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до статті 193 ЗК України державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

За змістом статті 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

В силу частини десятої статті 24 Закону України від 7 липня 2011 року №3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, серед іншого, й у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Тобто, земельні ділянки як об`єкти цивільних прав мають бути сформовані та зареєстровані у Державному земельному кадастрі в установленому законом порядку.

Державна реєстрація земельної ділянки скасовується на підставі судового рішення внаслідок визнання судом такої реєстрації незаконною.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 319, 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), згідно яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як передбачено статтею 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, припинення дії, яка порушує право (пункти 3, 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Із положень частини першої статті 21 ЦК України слідує, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/1279/17, від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17.

Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Саме на позивача покладається обов`язок довести порушення своїх прав, свобод та інтересів у спірних правовідносинах. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 0,30 га., кадастровий номер :03:001:0380, для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у с. Бодячів, Луцького (раніше Ківерцівського) району Волинської області належить ОСОБА_4 , на підставі рішення № 3-11/2015 від 10.11.2015 року, виданого Сокиричівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області.

Отже, спірна земельна ділянка сформована як об`єкт цивільних прав і передана у власність ОСОБА_8 відповідно до закону.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі тощо.

Отже, прийняте відповідачем рішення про надання дозволу ОСОБА_8 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0.30 га за рахунок земель комунальної власності, розташованих в с. Бодячів, Луцького (раніше - Ківерцівського) району Волинської області є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування цього рішення не породжує наслідків для користувача земельної ділянки, оскільки після затвердження технічної документації виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією права власності на земельну ділянку.

Поряд з цим, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, пункт 143).

Оскаржуване рішення № 3-11/2015 від 10.11.2015 року, видане Сокиричівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області вичерпало свою дію виконанням. Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].

За таких обставин, прийняття рішення Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 10.11.2015 року № 3-11/2015 «Про затвердження проекту землеустрою», правонаступником якої є Ківерцівська міська рада, та передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, само по собі не є підставою для його визнання протиправним та скасування.

У свою чергу, правовстановлюючий документ ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,43 га., що знаходиться у с. Бодячів, Луцького (раніше - Ківерцівського) району Волинської області відсутній, оскільки технічна документація на неї не затверджувалася, Державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався.

Суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 , замовляючи технічну документацію вказала землевпоряднику (ФОП ОСОБА_9 ) на власний розсуд, місце розташування земельної ділянки, яка мала б бути відведена їй у власність, її межі, зазначивши місце, яке фактично накладається на належну на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_8 .

При цьому, вказана технічна документація була виготовлена на підставі копії витягу з архівного рішення Сокиричівської сільської ради №6/4 від 03.04.1996 року, яким було надано право на виготовлення документів, щодо передачі у приватну власність земельної ділянки матері позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якого вбачається відсутність жодних додатків до зазначеного рішення, які вказували б на конкретне місце розташування (схеми, абриси, тощо) земельної ділянки, що передавалась у власність ОСОБА_7 .

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

За клопотанням представника позивача, відповідно до ухвали суду від 31.03.2025 року у справі призначалася судова земельно-технічна експертиза, однак постановою Волинського апеляційного суду від 21.05.2025 року, ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 31.03.2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судової земельно-технічної експертизи відмовлено, оскільки позивачем не надано суду правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,43 га, яка розташована у с. Бодячів, Луцького району Волинської області.

Верховний Суд за змістом постанови від 02 вересня 2019 року у справі № 500/5291/13-ц зазначив, що співставлення складених в різні періоди планів суміжних земельних ділянок є не досить коректним для надання об`єктивного висновку щодо накладання земельних ділянок. Крім того, чинними законодавчими актами та нормативно-технічними документами не визначено поняття «накладання земельних ділянок», але воно зустрічається в професійній діяльності землевпорядників і стосується випадків коли внаслідок допущених при виготовленні земельно- кадастрової документації помилок різним особам видається документ на право власності (користування, оренди) на одну і ту ж земельну ділянку.

Окрім того, Верховний Суд у названій постанові вказує на те, що питання щодо накладення земельних ділянок може бути вирішене лише за наявності відповідної земельно-кадастрової документації, на підставі якої й можливо визначити наявність чи відсутність накладень.

Не є належним і допустим доказом порушення меж (або накладення) план-схема земельної ділянки, виконана ФОП ОСОБА_9 , оскільки остання не є відповідною документацією із землеустрою, розробленою та затвердженою на ім`я ОСОБА_7 в установленому законодавством порядку. Земельній ділянці не було присвоєно кадастровий номер, вона відсутня на кадастровій карті України.

Показання свідка ОСОБА_10 про те, що оспорювана земельна ділянка була передана у приватну власність ОСОБА_7 , яку в подальшому обробляла її донька ОСОБА_1 суд не бере до уваги, розцінює такі показання як припущення, оскільки неможливо встановити конкретне місце розташування земельної ділянки, яка передавалась ОСОБА_7 та яку саме земельну ділянку і коли обробляли її спадкоємці, включаючи позивача ОСОБА_1 . Разом з тим, відповідач ОСОБА_8 користується оспорюваною земельною ділянкою майже 10 років, на підставі правовстановлюючих документів.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів позовної заяви, позивач заявляє вимогу про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,30 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається 92,507).

На переконання суду, саме позивач ОСОБА_1 має довести, яка саме частина земельної ділянки та в яких межах накладається на земельну ділянку відповідача. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

Тобто, для вирішення подібних спорів земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року (справа №446/478/19, провадження №14-90цс23) звертає увагу на те, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_4 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Окрім того, положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

У пункті 71 рішення від 20.10.2011 у справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21).

Водночас, суд звертає увагу на те, що третя особа у даній справі ОСОБА_5 зверталась до суду з позовною заявою про визнання недійсним рішення сільської ради та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, тобто з аналогічними вимогами як у даній справі. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27.07.2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 04.09.2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог. При цьому її представником була позивач у даній справі ОСОБА_1 .

У вказаному рішенні встановлено, що спадкодавець ОСОБА_7 не одержала державний акт про право власності (чи право користування) спірною земельною ділянкою, а отже не набула право на неї, тому це право не входить до складу спадщини після її смерті.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (п. 1 розділу X доповнено абз.2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Згідно з п. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Тобто, земельна ділянка загальною площею 0,68 га була надана у власність та постійне користування ОСОБА_7 у 1996 році не відповідно до вказаного Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року, а на підставі статей 17, 19 Земельного кодексу України 1990 року.

У звязку з викладеним п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що позивач ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами порушення свого права у спірних правовідносинах, а також те, що визнання недійсним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування слід відмовити.

Вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора та державної реєстрації речових прав ОСОБА_8 на спірну земельну ділянку є похідними від заявленої вимоги про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради, а отже не підлягає задоволенню у зв`язку з безпідставністю основної вимоги.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст. ст. 152, 158 ЗК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Ківерцівської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання протиправним та скасування рішення, скасування державної реєстрації, скасування рішення державного реєстратора відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Представник позивача адвокат Гарбар Юлія Ростиславівна, адреса: м. Луцьк, вул. Євгена Сверстюка, 1, оф. 403, Волинської області.

Відповідачі:

Ківерцівська міська рада, адреса: м. Ківерці, вул. Шевченка, 14, Луцького району Волинської області, ;

- ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Представник відповідача ОСОБА_8 адвокат Мисковець Ігор Анатолійович, адреса: м. Ківерці, вул. Степана Бандери, 1А, Луцького району Волинської області.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_3 ;

- Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, адреса: м. Луцьк, вул. Винниченка, 67, Волинської області, .

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 30.06.2025 року.