Дата документу 17.06.2025 Справа № 335/7726/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/7726/24 Головуючий у І інстанції: Стеценко А.В.
Провадження № 22-ц/807/528/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Камалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнатюк О.А. звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила, до Запорізької обласної прокуратури, ГУНП в Запорізькій області, ДКС України про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.03.2015 слідчим слідчого відділу Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області позивачу було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.08.2014 за № 0003782.

05.03.2015 ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри на ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

14.12.2016 слідчим проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_1

14.12.2016 позивачеві про зміну раніше повідомленої підозри на ч. 4 ст. 190 КК України.

21.12.2016 ОСОБА_1 допитано як підозрювану у вищезазначеному кримінальному проваджені.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2016 (справа № 335/13680/16-к) до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. У цей же день слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя накладено арешт на належні позивачеві квартири та нежитлове приміщення.

26.12.2016 складений обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, який направлено до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2020 ОСОБА_1 визнано невинуватою у чиненні інкримінованого їй злочину. Проте, ухвалою Запорізького апеляційного суду зазначений вирок було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2021 ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано за недоведеністю, що в її діянні є склад кримінального правопорушення. Цим же вироком скасовані застосований до обвинуваченої запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, арешт на об`єкти нерухомого майна, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2016.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10.02.2022 виправдувальний вирок суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

23.05.2022 Верховним Судом відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вищезазначені судові рішення.

Позивач зазначала, що вона безпідставно перебувала під кримінальним переслідуванням 67 місяців та 7 днів.

Від моменту повідомлення про підозру до дня набрання виправдувальним вироком законної сили позивач зазнала страждань та вимушених змін у своєму житті, викликаних неправомірним кримінальним переслідуванням.

Довготривале кримінальне переслідування негативним чином вплинуло на її підприємницьку діяльність, дохід від якої був її єдиним джерелом доходу, оскільки інформація щодо обвинувачення її у вчинені шахрайства призвела до втрати частини клієнтів. Отже, безпідставним кримінальним переслідуванням діловій репутації позивача було завдано істотної шкоди.

Крім того, наявність довготривалі досудове розслідування та судове провадження потребувало постійного перебування позивача у місті Запоріжжі. Наявність запобіжного заходу унеможливлювало зміну місця проживання позивачем, а арешт майна - зміну напрямку підприємницької діяльності та отримання додаткових коштів на це.

Завдану незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури моральну шкоду позивач оцінила в 996000 грн.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнатюк О.А. просила суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 996000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 541333,33 грн на відшкодування моральної шкоди.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ГУНП в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосуванням норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що слідчий діяв у порядок та спосіб, визначений КПК України, склав обвинувальний акт та направив його до суду за наявності об`єктивних підстав та доказів, зібраних під час проведення слідчих (розшукових) дій.

На думку скаржника, суд помилково стягнув на користь позивача моральну шкоду, застосувавши ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», оскільки ОСОБА_1 не є громадянкою України, тому вказаний закон на неї розповсюджується, а наявність моральної шкоди на загальних підставах, визначених ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач не довела.

У своєму відзиві ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гнатюк О.А.заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

У судовому засіданні представник ГУНП в Запорізькій області Демянчук А.С. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та відмові в задоволенні позову.

Представник ОСОБА_1 адвокат Гнатюк О.А. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просила залишити без змін.

Представник ДКС УкраїниКріль Ю.А. просила вирішити апеляційну скаргу на розсуд суду.

Прокурор Запорізької обласної прокуратури Шевченко О.Ю. не підтримав апеляційну скаргу, погодився з оскаржуваним рішенням.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частково задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з установленого законодавством мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 05.03.2015 слідчим слідчого відділу Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області позивачу ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у кримінальному провадженні № 0003782 від 03.08.2014 (а.с. 84-88).

У цей же день ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 89-93).

Постановою слідчого від 10.03.2015 зупинено досудове розслідування у кримінальному провадженні та оголошено ОСОБА_1 у розшук (а.с. 94).

Постановою слідчого від 04.06.2015 досудове розслідування відновлено (а.с. 95).

Постановою прокурора від 07.06.2015 кримінальне провадження № 0003782 від 23.08.2014 відносно підозрюваної ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України закрито у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості останньої в суді і вичерпанням можливості їх отримання (а.с. 69-99).

Постановою прокурора від 11.06.2015 відновлено досудове розслідування кримінального провадження № 0003782 від 23.08.2014 (а.с.100).

Постановою прокурора від 11.06.2015 кримінальне провадження закрито за відсутністю складу злочину в діянні ОСОБА_1 (а.с. 101-103).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2015 в справі № 335/10598/15-к вищезазначені постанови прокурора про закриття кримінального провадження скасовані (а.с.104-105).

05.02.2016 слідчим відновлено досудове розслідування у кримінальному кримінального провадженні (а.с.106-107).

15.02.2016 прокурором винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення (а.с. 108-113).

Постановою керівника Запорізької місцевої прокуратури № 2 від 18.11.2016 вищезазначену постанову прокурора скасовано (а.с. 114-118).

14.12.2016 ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 120-123).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2016 застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком до 15.02.2017 з покладенням на позивача обов`язків, передбачених ч. 5 ст.194 КПК України (а.с. 145-147).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.12.2016 накладено арешт на майно позивача, а саме на: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.148-149).

26.12.2017 прокурор звернувся до суду з обвинувальним актом (а.с. 124).

16.06.2021 вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 4 ст. 190 КК України, та виправдано за недоведеністю, що в її діянні є склад кримінального правопорушення (п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України). Цим же вироком скасовані застосовані заходи забезпечення кримінального провадження у виді запобіжного заходу та арешту майна. (а.с. 11 - 20).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10.02.2022 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2021 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 23.05.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2021 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10.02.2022.

Судом встановлено, що позивач перебувала під слідством і судом в період з 05.03.2016 (день повідомлення їй про підозру) до 04.06.2015 (винесення постанови про закриття кримінального провадження), що становить 2 місяці 29 днів; у період з 18.12.2015 (день скасування постанови про закриття кримінального провадження) до 15.02.2016 (день винесення постанови про закриття кримінального провадження), що становить 1 місяць 28 днів; з 18.11.2016 (день скасування постанови про закриття кримінального провадження) по 10.02.2022 (залишення судом апеляційної інстанції виправдувального вироку суду першої інстанції без змін), що становить 62 місяців 23 дні.

Отже, позивач у кримінальному проваджені № 003782 від 23.08.2014 перебувала під судом слідством 67 місяців та 20 днів.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

У справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі визначити й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Згідно з роз`ясненням, наведеним у п. 3 Постанові Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної),прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Тривале кримінальне переслідування з боку органу досудового розслідування та прокуратури, а також перебування під судом безумовно змінили нормальний життєвий уклад позивача, оскільки перебування у статусі підозрюваного, обвинуваченого призвело до порушення його зв`язків з оточуючими, негативно вплинуло на самопочуття та душевний стан.

Згідно з п.п. 3,4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), яке затверджено наказом Міністерства юстиції України, генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність всіх складових підстав для стягнення моральної шкоди: неправомірних дій, пов`язаних з кримінальним переслідуванням позивача, якого в подальшому було визнано невинуватим у вчиненні злочину, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Враховуючи строк кримінального переслідування позивача, який тривав 67 місяців та 20 днів, сума відшкодування в 541333,33 грн є мінімальним гарантованим розміром відшкодування за спричинену моральну шкоду, встановленого частиною 3 статті 13 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що, з`ясувавши чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування шкоди, а саме характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, тривалість, тяжкість вимушених змін у її житті, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь позивача 541333,33 гривень.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивач не довела факту спричинення їй моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про недоведеність вини посадових осіб, оскільки згідно з приписами ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, передбаченої Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», так як вона не є громадянкою України, колегія суддів не приймає, оскільки вони є необґрунтованим припущенням скаржника і не мають законних підстав.

Так, статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, та також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить конкретного визначення про його застосування тільки відносно громадян України, як і не має обмежень щодо правовідносин за участю іноземних громадян, які перебували під слідством на території України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля (див. також: перше речення абзацу другого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010; абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07,§ 39), «Олександр Волков проти України» від 09 січня 2013 року, заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91), § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11), § 65).

Принцип верховенства права пронизує всі положення Конвенції, включно з протоколами до неї. Тому держава-учасниця Конвенції має забезпечити, щоб акти її правотворчості та правозастосування цьому принципу відповідали, зокрема у частині гарантування юридичної визначеності у кожних спірних правовідносинах. З цією метою, маючи позитивні обов`язки за статтею 5 Конвенції, держава повинна встановити таке правове регулювання відповідних відносин, щоби максимально усунути ситуації юридичної невизначеності щодо можливості реалізації права на відшкодування шкоди особою, яка зазнала обмеження свободи у спосіб, що не узгоджується з гарантіями пункту 1 вказаної статті, зокрема через помилку органу державної влади, яку надалі було виправлено.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання. Порушення будь-якого з цих обов`язків (їх невиконання чи неналежне виконання) є самостійною підставою відповідальності держави.

Відповідно до принципу дружнього ставлення до міжнародного права практика ЄСПЛ щодо тлумачення та застосування статті 5 Конвенції має враховуватися для тлумачення та застосування національних гарантій права на свободу й особисту недоторканність (див. абзац третій підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016 у справі № 1-1/2016).

Отже, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про їх безпідставність, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного трактування скаржником норм матеріального права та обставин справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ГУНП в Запорізькій області слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: