Справа № 202/3217/25
Провадження № 2/202/2824/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі: головуючого судді Бєльченко Л.А., за участю секретаря судового засідання Десятерика Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості за невиплачену заробітну плату, -

В С Т А Н О В И В:

03.04.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з цим позовом до відповідача, просив стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» нараховану, але не виплачену компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 166 908,34 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2025 року визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду даної справи.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2025 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості за невиплачену заробітну плату до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 03.04.2006 року працює на ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» в якості заступника начальника дільниці підземним в енергомеханічним цехом, 26.01.2009 року був переведений на посаду виконувача обов`язків начальника дільниці з ремонту та експлуатації стаціонарного устакування тимчасово, з 10.04.2024 року працював у якості головного енергетика шахти.

Згідно Наказу №585-К від 30.08.2024 року, виданого ВП «Шахта 1-3 Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» його було звільнено за власниим бажанням у зв`язку з неможливістю продовжувати роботиу за міцем проживання за ч.1 ст.38 КЗпП України.

Позивач зазначає, що в день звільнення чи у крайньому випадку на наступний день відповідач повинен був розрахуватися з ним за виконану роботу та перерахувати йому компенсацію за невикористану відпустку згідно КЗпП України, Закону України «Про відпустку» та чинного колективного договору, однак не розрахувався в повному обсязі і відповідно порушив вимоги ч.1 ст.47 та ч.1 ст.116 КЗпП України.

Відповідно до наданого ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» на час його звільнення розрахункового листка за жовтень 2024 року зазначено, що загальна сума заборгованості за видами оплати нарахованих коштів на кінець періоду складає 166 908,34 грн.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з ДП «Селидіввугілля» на його користь нараховану але не виплачену компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 166 908,34 грн.

Позивач у судове засідання не з`явився. Надав суду клопотання, в котрому просив провести розгляд справи без його участі. Позовні вимоги просив задовольнити. Проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання двічі поспіль не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав. Про розгляд справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

За таких обставин, враховуючи, що судом судова повістка про виклик відповідача у судове засідання направлялася на офіційну електронну адресу, суд вважає відповідача належним чином повідомленим, та можливим, за згодою позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що, згідно запису трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 , останній працював на посаді головного енергетика шахти з повним робочим днем у шахті з 10.04.2024 року по 30.08.2024 року на підставі Наказу №1381 від 10.04.2024 року.

На підставі наказу №585-К від 30.08.2024 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням у відповідності до ст.38 КЗпП України.

З розрахункового листа за жовтень 2024 року, наданого ОСОБА_1 , вбачається, що заборгованість по заробітній платі на кінець періоду зі здійсненим відрахуванням військового збору та податку на дохід фізичних осіб становить 166 908,34 грн. (а.с.14).

Відповідно до частини четвертої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, провадження № 61- 94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Враховуючи, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», і позивач знаходився з відповідачем у трудових відносинах до 304.08.2024 року, при звільненні не отримав усіх належних їй платежів, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України, не передбачено.

Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про оплату праці», власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідач не надав будь-яких доказів, які спростували б зазначену заборгованість останнього перед ОСОБА_1 з оплати праці в розмірі 166 908,34 грн., не оспорює факту перебування з позивачем у трудових відносинах та його звільнення саме 30.08.2024 року.

Згідно зі статтями 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Згідно з наданим позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати розрахунковим листком за жовтень 2024 року, зазначена ОСОБА_1 сума підлягала сплаті позивачу із зазначенням усіх її складових.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, вирішуючи питання про розмір суми, яка підлягає стягненню з відповідача, вважає за можливе прийняти наданий позивачем розрахунковий лист за жовтень 2024 року, в котрому зазначено заборгованість по заробітній платі на кінець періоду в розмірі 166 908,34 грн., з урахуванням відрахованого ДП «Селидіввугілля» військового збору та податку на дохід фізичних осіб.

З огляду на вказане, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості за невиплачену заробітну плату, є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 669,08 грн.

Керуючись ст. ст.4,5,12,81,141, 259, 263-265, 268, 281-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» (ЄДРПОУ 33426253, інд. 85400, Донецька обл., м.Селидове, вул.Карла Маркса, буд.41) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість по заробітній платі станом на 30.08.2024 року у розмірі 166 908 (сто шістдесят шість тисяч дев`ятсот вісім) грн. 34 коп. без відрахування податків.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь держави судовий збір в розмірі 1 669 (тисяча шістсот шістдесят дев`ять) грн. 08 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення додаткового рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя Л.А. Бєльченко