ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 758/6145/17

провадження № 61-15980св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року у складі судді Ларіонової Н. М. та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 04 березня 2008 року № 00 в розмірі 1 245 919,47 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 78800, що укладений 04 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), який змінив назву на АТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,10 кв. м, що належить ОСОБА_1 , та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на те, що 04 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальниці кредит в іноземній валюті в розмірі 185 000,00 дол. США зі строком повернення не пізніше 04 березня 2038 року. До кредитного договору сторони неодноразово вносили зміни та доповнення щодо порядку повернення коштів.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 78800, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Банку стало відомо, що чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених частиною першою статті 14, частиною третьою статті 187, частиною четвертою статті 187 КК України. Перший слідчий відділ управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м. Києва проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні від 20 жовтня 2016 року № 0001680.

13 лютого 2017 року слідчий суддя Голосіївського районного суду міста Києва за клопотанням органів слідства, в рамках досудового розслідування кримінальної справи наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 і є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 має перед банком кредитні зобов`язання, строк дії договору про надання споживчого кредиту встановлено до 04 березня 2038 року, а тому з метою захисту прав іпотекодержателя, передбачених пунктом 4.1.2 договору іпотеки, (існує ймовірність того, що банк буде обмежений у праві на задоволення своїх вимог за рахунок іпотеки), позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Подільський районний суд міста Києва рішенням від 17 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Суд виходив з того, що банк прийняв рішення щодо дострокового припинення зобов`язання за кредитною лінією та стягнення залишку кредиту за рахунок предмета іпотеки, посилаючись, на пункт 4.1.2 договору іпотеки, згідно з яким іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки. Однак ухвала слідчого судді про накладення арешту ніяким чином не може створити загрозу знищення, пошкодження чи втрати, а навпаки усуває будь-які незаконні намагання відчужити майно чи змінити його власника, іпотекодержателя. Інших доказів на підтвердження обставин загрози знищення предмета іпотеки, позивач не надав.

Крім того, банк не виконав умови, передбачені Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо повідомлення всіх обтяжувачів про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, з викладенням про це повної інформації.

Також суд виходив з того, що визначений позивачем розмір заборгованості згідно з висновком експерта не відповідає умовам договору про надання споживчого кредиту.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 09 жовтня 2024 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задовольнив частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року змінив, виклав мотивувальну частину в іншій редакції. В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що позивач не довів підстав звернення до суду, а саме загрози знищення чи втрати іпотечного майна.

Разом з тим апеляційний суд вважав за необхідне змінити мотивувальну частину судового рішення, оскільки суд першої інстанції застосував норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», однак не звернув увагу на те, що цим Законом визначається правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим, виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Крім того, місцевий суд помилково вважав, що у відповідачки є заборгованість перед банком, проте позивач не може вчинити стягнення на квартиру, оскільки розмір такої заборгованості матеріалами справи не доведено, а ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року на нерухоме майно накладено арешт, який позивач не просив скасувати. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості відомо, що станом на 26 квітня 2017 року ОСОБА_1 не мала перед банком поточної заборгованості як за тілом кредиту, так і за відсотками за користування кредитом. Позивач, змінивши строк виконання основного зобов`язання, просив стягнути з ОСОБА_1 достроково заборгованість за тілом кредиту у сумі 1 069 588,61 грн, зазначивши заборгованість за іншими платежами «0».

Під час розгляду справи позивач доповнив вимоги шляхом збільшення суми заборгованості, однак не надав доказів виконання вимог частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, стосовно досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

З урахуванням недоведеності вимог позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, заявлених на підставі пункту 4.1.2 договору іпотеки, апеляційний суд виходив з того, що сума заборгованості за кредитом по суті не є предметом доказування у цій справі, а висновки експерта неможливо визнати належним доказом з підстав відсутності під час складання висновку всіх необхідних для дослідження документів, які зазначено у ньому.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У листопаді 2024 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказувало те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у справі № 537/974/16-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 509/1121/18, від 28 червня 2022 року у справі № 201/9754/17, від 16 червня 2022 року у справі № 648/2849/14-ц, від 28 квітня 2022 року у справі № 2-2755/11;

суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставини, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи в задоволенні позову, суди обмежилися оцінкою лише первісного позову, не врахувавши заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка підтверджувала невиконання відповідачкою зобов`язання і повернення кредитних коштів та сплати процентів. Крім того, суд не взяв до уваги той факт, що невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором підтверджується постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у справі № 759/18788/21.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

17 лютого 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 04 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 185 000,00 дол. США, а позичальник зобов`язалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 04 березня 2038 року, згідно з графіком погашення кредиту, та сплачувати протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 9,50 річних.

15 листопада 2010 року між банком і ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту, за умовами якої змінено форму кредитування. Банк зобов`язався надати позичальнику кредит (грошові кошти) у формі кредитної лінії з лімітом у розмірі 2 673 189,42 грн. Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин (траншів) у будь-якій валюті, що передбачена договором у межах ліміту кредитної лінії.

Умовами додаткової угоди встановлено, що валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США та/або гривня України. Базовою валютою за кредитним договором є гривня. На дату укладання додаткової угоди позичальнику надався транш в національній валюті в розмірі 1 336 594,71 грн. Сторони домовились, що процентна ставка встановлюється в розмірі 9,5 річних. Позичальник зобов`язався сплачувати проценти з 01 по 18 число (включно) кожного місяця.

30 вересня 2011 року між тими самими сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту, за умовами якої перенесено строки виконання зобов`язань зі сплати прострочених процентів, змінено графік погашення кредиту.

18 листопада 2013 року між тими самими сторонами укладено додаткову угоду № 4 до договору про надання споживчого кредиту, за умовами якої перенесено строки виконання зобов`язань зі сплати прострочених процентів.

Для забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 04 березня 2008 рокубув укладений договір іпотеки № 78800, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л. Д. та зареєстрований в реєстрі за № 639.

Відповідно до пункту 1.1 договору іпотеки з метою забезпечення кредитного договору відповідачка передала в іпотеку належну їй на підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 2008 року квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,10 кв. м.

Згідно з пунктом 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки:

4.1.1 у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором;

4.1.2. у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 лютого 2017 року в межах досудового розслідування кримінальної справи № 0001680, порушеної щодо чоловіка відповідачки - ОСОБА_2 ,. за клопотанням потерпілого у справі ОСОБА_3 було накладено арешт на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та яка є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Згідно з долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості, станом на 26 квітня 2017 року відповідачка не мала заборгованості за поточними платежами. У графах розрахунку «залишок простроченої заборгованості» зазначено «0», й тіло кредиту за рахунок майбутніх платежів у сумі 1 069 588,61 грн.

Тобто позивач, звертаючись до суду з цим позовом, достроково змінив строк виконання основного зобов`язання з 04 березня 2038 року й просив звернути стягнення на залишок заборгованості, строк повернення якої згідно з умовами договору не настав.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомо, що квартира АДРЕСА_1 передана в іпотеку 04 березня 2008 року, цього ж дня внесено інформацію про заборону відчуження іпотечного майна до виконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання перед позивачем у сумі 185 000,00 дол. США.

Крім того, апеляційний суд встановив, що постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у справі № 759//18788/21 рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року в частині вимог до ОСОБА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором у розмірі 1 069 588,61 грн тіла кредиту, заборгованість за відсотками у розмірі 19 827,15 грн, заборгованість за процентами за користування грошовими коштами в розмірі 77 445,76 грн згідно зі статтею 625 ЦК України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частини перша та третя статті 1054 ЦК України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац четвертий статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону № 898-IV). Аналогічне правило передбачене у частині другій статті 590 ЦК України.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону № 898-IV).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частини перша та друга статті 35 Закону № 898-IV).

Відповідно до частини третьої статті 35 Закону № 898-IV вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону № 898-IV реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону № 898-IV. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 40), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 38)).

За змістом частини другої статті 35 Закону № 898-IV визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону № 898-IV) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону № 898-IV), - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону № 898-IV, не погодили, а передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (пункт 36)).

Отже, недотримання позивачем передбаченої статтею 35 Закону № 898-IV процедури подання вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та договору іпотеки не є перешкодою для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом проведення прилюдних торгів. Тому з моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникло право на звернення до суду із таким позовом.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21).

За обставин цієї справи позивач первісно звернувся до суду з позовом, посилаючись на частину третю статті 35 Закону № 898-IV та пункт 4.1.2 договору іпотеки.

У цій справі суди дійшли висновку про недоведеність вимог позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, заявлених на підставі частини третьої статті 35 Закону № 898-IV і пункту 4.1.2 договору іпотеки.

При цьому суди попередніх інстанцій встановили, що на час звернення до суду з цим позовом (26 квітня 2017 року) ОСОБА_1 не мала перед банком поточної заборгованості як за основним зобов`язанням, так і за відсотками за користування кредитом.

Звернувшись до суду з цим позовом, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, просив стягнути з ОСОБА_1 достроково заборгованість за тілом кредиту, у сумі 1 069 588,61 грн, зазначивши заборгованість за іншими платежами «0».

Таким чином, суди попередніх інстанцій в цілому дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки на час звернення до суду строк виконання основного зобов`язання не настав, а безпідставна зміна строку основного зобов`язання (з обставин, які не підтвердились) свідчить про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини другої статті 35 Закону № 898-IV.

Разом з тим апеляційний суд правильно вважав за необхідне змінити мотивувальну частину судового рішення, оскільки суд першої інстанції застосував норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», однак не звернув уваги на те, що сферою дії вказаного Закону є правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим, виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судом, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій частині) та апеляційного суду відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 квітня 2023 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов