КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9774/2025
Справа № 761/6150/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Кондратенко О.О. в м. Київ 04 березня 2025 року щодо відмови у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коліжук Олена Олександрівна про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

З лютого 2025 року в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває справа № 761/6150/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора.

В березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якому просив накласти арешт та заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправомірність ухвали, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року та вжити заходи забезпечення позову відповідно до його вимог; примірник ухвали про забезпечення позову направити для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно викладав обставини, зазначені в позовній заяві, вказував, що згідно процесуальних норм, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті та не вирішується під час розгляду заяви про забезпечення позову. В даному випадку судом має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Тобто при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, досліджує подані в обґрунтування заяви докази та встановлює наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

В той же час, згідно судової практики Верховного Суду, вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права ОСОБА_3 як у одноособового власника можливості вільно розпорядитись нерухомим майном), свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Вказував, що враховуючи предмет позову у даній справі і те, що спірне нерухоме майно вибуло з власності ОСОБА_2 в ході розгляду справи № 760/20240/17 щодо стягнення з останньої компенсації у вигляді від вартості незаконно відчуженого нею спільного майна подружжя (понад 3 мільйона грн.), а тим більше після постановлення судом ухвали від 13 січня 2022 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони на відчуження на майно, що належить на праві власності ОСОБА_4 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , вважає, що суд першої інстанції мав би прийти до висновку, що достатньо вірогідним є ризик відчуження спірного майна ОСОБА_3 на користь третіх осіб після подання нього позову.

Тобто, з огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням обставин справи, вважає, що суд першої інстанції мав би прийти до висновку про існування реальної загрози, що невжиття обраних заявником заходів забезпечення позову до вирішення спору по суті у разі задоволення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, чого оскаржуваною ухвалою зроблено не було.

Вважав, що обраний захід забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_3 , оскільки арештоване майно фактично перебуває у її володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Отже, вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони відчуження буде відповідати предмету позову та не перешкоджатиме діяльності ОСОБА_3 , забезпечить належне та ефективне виконання рішення у разі задоволення позову, а у випадку їх незастосування є можливі ризики порушення прав та інтересів позивача.

Від відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Посилалась на те, що згідно доводів ОСОБА_1 , стосовно ОСОБА_2 відкрито виконавчі провадження, у яких вона є боржником, а ОСОБА_1 - стягувачем. Постановою Верховного Суду в справі № 760/20240/17 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, після прийняття даної постанови вона почала погашати заборгованість за виконавчими провадженнями, відповідно наразі не існує підстав для стягнення на майно боржника.

Зазначала, що скаржником не було надано разом із заявою про забезпечення позову доказів, що у ОСОБА_2 відсутнє інше майно, на яке могло би бути звернуто стягнення на підставі виконавчого провадження. Однак до касаційного суду по справі № 760/20240/17 подавалося клопотання про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року, в якому зазначалося, що у ОСОБА_2 відсутня достатня сума на рахунках, та є ризик того, що приватним виконавцем буде звернено стягнення на право власності на об`єкти нерухомого майна, як є у власності заявника, а саме на єдину квартиру за адресою АДРЕСА_2 , власницею якої є ОСОБА_2 . У даному клопотанні було відмовлено. Таким чином, у ОСОБА_2 на праві власності є квартира, про яку достеменно знає відповідач.

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, сформованої Фондом Державного майна України від 11 березня 2025 року, оціночна вартість квартири за адресою АДРЕСА_3 , складає 35 803 847,71 грн., тобто в 11 разів перевищує суму заборгованості за виконавчим провадженням. Наявність у боржника іншого майна, достатнього для погашення боргу, виключає фраудаторність договору дарування.

Посилалась на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2025 року в справі № 711/494/24, згідно яких договір дарування не має ознак фраудаторності у випадку, коли боржник володіє іншим майном, яке дозволяє йому виконати зобов`язання перед кредитором, що забезпечує повний захист кредитора по погашенню боргу.

Наводила зміст ст. 234 ЦК України та правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц щодо ознак фіктивного правочину, звертала увагу, що відповідач відчужила квартиру до винесення рішення, на підставі якого видано виконавчий лист по справі № 760/20240/17 та навіть до моменту, коли ОСОБА_2 дізналася про ухвалу про забезпечення позову від 13 січня 2022 року. Також після постановлення ухвали про забезпечення позову від 13 січня 2022 року до ухвалення рішення в справі № 760/20240/17 відповідач стала власником іншого майна, а саме трикімнатної квартири в АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 08 березня 2023 року в справі № 127/13995/21, згідно яких вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після настання строку виконання зобов`язань за договором позики від 11 січня 2018 року; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужено на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Наголошувала, що в Інформаційній довідці з Державного реєстру нерухомого майна з інформацією про квартиру АДРЕСА_1 вказана актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень, зокрема, що на квартиру вже накладено арешт ухвалою Печерського районного суду м. Києва в справі № 757/5752/22-к від 14 лютого 2022 року в інтересах ОСОБА_1 . Таким чином, у відповідача ОСОБА_2 відсутня навіть можливість розпоряджатися своїм майном, так як на квартиру накладений арешт.

Посилаючись на п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вказувала, що в заяві про забезпечення позову заявником не доведено, що його права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не надано доказів реального наміру відповідача відчужити майно та бажання навмисно ухилитися від виконання рішення суду, у разі задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 2019686/23, провадження № 61-18173св23.

Так, заяву про забезпечення позову позивач мотивував тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року відкрито провадження у справі № 761/6150/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора. Вважав, що існують беззаперечні обставини, які вказують, що у разі невжиття заходів забезпечення позову дійсно виникає вірогідність істотного ускладнення або взагалі унеможливлення виконання судового рішення, у разі позитивного вирішення справи по суті, у зв`язку з наступним. У позові, який розглядається Шевченківським районним судом м. Києва, він просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , серія та номер 133, що посвідчений 15 лютого 2022 року, сторонами у якому вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 63474768 від 15 лютого 2022 року, відповідно до якого було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , поновити право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Вказував, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року, яке частково скасоване/змінене постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року, у справі № 760/20240/17 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 3 176 799,75 грн., за вказаним рішенням приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Гаврилівим А.В. відкрито виконавчі провадження, однак з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що майно та кошти у боржника ОСОБА_2 для стягнення 3 176 799,75 грн. відсутні. У межах розгляду даної справи № 760/20240/17 за його заявою було забезпечено позов шляхом накладення арешту та заборони на відчуження майна, що належить на праві власності ОСОБА_4 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 . В той же час, за обставин, вказаних у позові, відомості про це в єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні та не можуть бути внесені (відмовлено реєстратором). При цьому 15 лютого 2022 року квартира була відчужена, а саме згідно договору дарування квартири, серія та номер 133, виданий 15 лютого 2022 року приватним нотаріусом КМНО Коліжук О.О., подарована ОСОБА_4 своїй доньці ОСОБА_3 .

Тобто правочин, який ОСОБА_1 вважає незаконним, був вчинений через місяць після постановлення судом ухвали щодо арешту та заборони квартири за вказаною адресою, однак відсутність інформації у відповідному реєстрі про існуючу заборону дала можливість здійснити такий правочин та укласти договір дарування, тобто ухвала про накладення арешту залишилась нереалізованою.

Крім того, він вважає, що договір дарування квартири, укладений 15 лютого 2022 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , містить ознаки фіктивності, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків та укладений з метою уникнення арешту квартири та перешкоджання виконанню в майбутньому судового рішення, даний правочин має ознаки фраудаторного, а тому є всі підстави для визнання його недійсним.

В той же час, він вважає, що дізнавшись про відкриття провадження в даній справі № 761/6150/25, з огляду на вже раніше вчинені неправомірні та недобросовісні дії, відповідачами може бути вчинено термінове відчуження квартири АДРЕСА_1 . А відтак, вважає за необхідне клопотати про забезпечення даного позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження на квартиру за вказаною адресою до вирішення справи по суті.

В матеріалах справи наявні докази, якими позивач доводить наявність спору та існування підстав для забезпечення позову, а саме інформація, сформована за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 17 лютого 2025 року, згідно якого квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 15 лютого 2022 року державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коліжук О.О. на підставі договору дарування від 15 лютого 2022 року, серія та номер 133. За 18 лютого 2022 року наявний запис про обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на вказану квартиру на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2022 року у справі № 757/5752/22-к, особа, в інтересах якої встановлено обтяження - ОСОБА_1 .

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_2 надано нові докази, а саме Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12 березня 2025 року, згідно якого за ОСОБА_2 24 січня 2022 року зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 59, виданий 24 січня 2022 року, видавник: Коліжук О.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Також наявний запис про обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на вказану квартиру на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року у справі № 757/5752/22-к, особа, в інтересах якої встановлено обтяження - ОСОБА_1 .

Також до відзиву на апеляційну скаргу надано довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 11 березня 2025 року, яка є додатком до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, згідно якої оціночна вартість квартири АДРЕСА_4 становить 35 803 847,71 грн.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу надано копію квитанції до платіжної інструкції від 23 квітня 2025 року, згідно якої ОСОБА_2 на рахунок приватного виконавця здійснено переказ 100000 грн. з призначенням платежу «Сплата боргу згідно виконавчого провадження ВП 76463467».

Вирішуючи питання щодо можливості долучення даних доказів, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову від 04 березня 2025 року було постановлено без призначення судового засідання та виклику учасників справи, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 доведено неможливість подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, в зв`язку з чим приймає дані докази.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач свою заяву обґрунтовує тим, що вищезазначена квартира є предметом судового спору про визнання договору дарування квартири недійсним. На думку заявника, зазначене майно може бути відчужене відповідачем на користь третіх осіб без його згоди, що у свою чергу утруднить чи зробить в подальшому неможливим виконання рішення суду.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи предмет позову, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що невжиття заявлених заходів може реально ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 2, 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором.

Відповідно до ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Крім того, відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Оскільки належне відповідачу нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Відповідач, будучи власником спірного майна, правомірність відчуження якого на її користь оскаржується позивачем, має об`єктивну можливість розпорядитися належним їй нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що призведе до необхідності ОСОБА_1 звертатися з новими позовами до нових власників спірного майна.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, згідно яких те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього, ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір.

Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність обставин, які б свідчили, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, не ґрунтуються на оцінці доказів, наявних в матеріалах справи, та здійснені без урахування судом підстав та предмету позову.

Таким чином, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є оспорення договору дарування, укладеного між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також рішення державного реєстратора, і у разі задоволення позову може бути скасовано договір купівлі-продажу від 15 лютого 2022 року № 133, а також рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса КМНО Коліжук О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 63474768 від 15 лютого 2022 року, відповідно до якого було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 та поновлено право власності на квартиру за вказаною адресою за ОСОБА_4 .

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача ОСОБА_3 розпоряджатися належним їй майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача ОСОБА_3 , інтерес у повернення якого до власності іншого відповідача ОСОБА_4 має позивач, є постійним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, укладеного між відповідачами, на підставі якого з власності відповідача ОСОБА_4 вибуло майно, інтерес у поверненні якого до її власності має позивач, і новий власник - відповідач ОСОБА_7 не обмежена у відчуженні спірного майна, позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке на даний час належить останньому, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду в разі ухвалення судом рішення на користь позивача, а також навів обґрунтовані припущення вірогідного відчуження майна, захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на дане майно відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Натомість, невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення, будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу забезпечення.

Оцінюючи можливість настання негативних наслідків, що можуть настати в результаті забезпечення позову у вигляді арешту квартири, що належить відповідачеві, апеляційний суд враховує, що за результатами розгляду справи по суті в разі недоведеності позивачем заявлених вимог заходи забезпечення будуть скасовані.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

За таких обставин відповідач не позбавлена можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу по суті позову, які стосуються факту добровільної сплати боржником ОСОБА_2 заборгованості за виконавчими провадженнями, відсутність у ОСОБА_2 іншого майна, на яке могло б бути звернене стягнення в межах виконавчого провадження в справі № 760/20240/17, наявності у ОСОБА_2 квартири за адресою АДРЕСА_2 , вартість якої складає 35 803 847,71 грн., що перевищує суму заборгованості за виконавчим провадженням, наявність якої виключає фраудаторність договору дарування та фіктивність правочину, відчуження ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 .

Апеляційний суд зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті і не вирішується судом під час розгляду заяви про забезпечення позову, що узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладено у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Також апеляційний суд не може погодитися з доводами ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, що в Інформаційній довідці з Державного реєстру нерухомого майна з інформацією про квартиру АДРЕСА_1 вказана актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень, зокрема, що на квартиру вже накладено арешт ухвалою Печерського районного суду м. Києва в справі № 757/5752/22-к від 14 лютого 2022 року в інтересах ОСОБА_1 , і таким чином, у відповідача ОСОБА_2 відсутня навіть можливість розпоряджатися своїм майном, так як на квартиру накладений арешт.

Апеляційний суд звертає увагу, що зазначений відповідачем арешт накладено в межах розгляду кримінальної справи № 757/5752/22-к, під час розгляду якої арешт зі спірного майна може бути знято в будь-який час, і таким чином у відповідача зникнуть перешкоди щодо його відчуження, а інтереси позивача залишаться незахищеними. При цьому позов забезпечується в межах однієї справи в кожному конкретному випадку.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21, Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23), від 24 липня 2024 року у справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (постанова Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

Таким чином, враховуючи предмет спору у цій справі, апеляційний суд приходить до висновку, що накладення арешту як спосіб забезпечення позову буде співмірним і достатнім для ефективного захисту прав позивача, та не вбачає підстав для застосування додаткових засобів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження майном, у вигляді заборонити розпорядження та відчуження.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи та оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка належить ОСОБА_3 .

В іншій частині заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_6 .

Боржник: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Строк пред`явлення постанови до виконання - до 25 червня 2028 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.